ВАЛЕНТИН КАТАЕВ

КЪСЧЕТА ЖИВОТ ИЛИ ВЪЛШЕБНИЯТ РОГ НА ОБЕРОН

Превод: Люба Мутафова

chitanka.info

… Времето разби на късчета спомените ми подобно надгробна плоча, лиши ги от връзка и последователност, но запази подробностите, които нищо на света не можа да заличи, както отделните позлатени букви от името върху плочата все пак подсказват за живял някога човек. Нещо като разбит на късчета живот.

Валентин Катаев

КАТО НАСЪН

Мама ме заведе в Екатеринослав, да ме покаже на роднините си, да съм бил тогава на три-четири годинки. Оказа се, че в Екатеринослав съм имал баба, и това ме учуди, тъй като вече си имах една баба — татковата майка — вятска попадия, дребничка старица, която живееше заедно с нас. Тогава разбрах, че всеки човек си има две баби: едната таткова майка, другата мамина майка. След кратко гостуване у бабини в Екатеринослав, където живееха още няколко мамини сестри, мои лели, ние се приготвихме да се върнем обратно в Одеса с влак, който по разписание тръгваше в 10:10 часа вечерта.

О, как добре си спомням тези „десет и десет“, които ме плашеха със своята точност и бяха едва ли не по-черни от нощта, която щях да прекарам във влака.

Дотогава не бях виждал нощ.

Обикновено към седем часа вечерта ми се приспиваше неудържимо, очите ми се затваряха, а в осем, понякога без да чуя съскането, отскачането на стрелката и биенето на часовника в трапезарията, аз пропадах сякаш с намагнетизирани очи в още непознатата и необяснима за мен област — нощта — и почти в същия миг изскачах на повърхността, нейде от бездната на съня, отварях очи и виждах яркото южно утро на новия ден, слънцето, което струеше през пролуките на боядисаните дървени капаци, прикачени към прозорците не откъм външната им страна, а откъм вътрешната, както бе навсякъде в нашия град.

Сега, в къщата на баба и дядо в Екатеринослав, аз седях в трапезарията и току задрямвах, като едва се крепях на неудобния висок, украсен с резба стол с облегало, което завършваше с две струговани топки, и ми се струваше върха на богатството и разкоша. Пред мен стоеше просторна маса за хранене от байцван дъб. Тази правоъгълна маса без покривка имаше някакъв зловещ цвят, толкова тъмен, че не можеше да се освети добре дори от лампата с бял абажур, която висеше на бронзови вериги, също много мрачни.

В просторната екатеринославска стая всичко бе мрачно, всичко ме плашеше, въпреки присъствието на добрата, пълна и красива като възрастна кралица баба — мамината майка, — която ме обичаше от сърце и душа и ме глезеше — ту ми свиреше на пиано весели полки, ту ме хванеше под мишница и ме вдигнеше върху пълните си колене, а аз се завирах в копринената й рокля и сякаш потъвах в шумоленето й. Всички мамини сестри — моите лели, а те бяха много, седем, струва ми се, също ме обичаха и глезеха, стискаха ме в прегръдките си, даваха ми бонбони и ми се възхищаваха какво умничко момченце съм и колко е смешно, дето имам две връхчета на темето, две къдрави въртолчета, което означавало щастие, сполука, късмет в живота. Макар наглед различни, лелите ми по нещо си приличаха — младичката леля Маргарита и леля Наташа, която работеше в земското управление, леля Кльоня — Клеопатра, строга като дама пика, която служеше в Държавния контрол, и хубавицата леля Нина, гордостта и надеждата на семейството, както и останалите лели, сред които плувах като кюфте в масло.

И все пак в тоя дом нещо ме потискаше и плашеше, дори ми действуваше отблъскващо.

Тогава не разбирах кое е това нещо, а сега разбирам: това, което ме плашеше, беше дядо ми — маминият татко, мъжът на баба — генерал-майор в оставка с тесен дълъг военен сюртук с два реда гладки медни копчета, с бакенбарди и костеливо полегато чело, като на царя-освободител. Обичах дядо си, но се и боях от него. Боях се от костеливите му пръсти, с които той можеше да пука, от неговия люлеещ се стол, дето люлеенето му костваше върховни усилия, когато се мъчеше да свие в коленете вдървените си крака, боях се от онова, което се съдържаше в бабините думи, казани на мама: „Втори удар“, и което вселяваше в душата ми необясним ужас…

ЛИМОНЧО И РОШЛЬО

Минаваше навярно осем часа вечерта, според моите представи — дълбока нощ, а аз все още се въртях и не заспивах, и никой не спеше, и всички оставахме на местата си и не тръгвахме за гарата, макар че нашите пътнически чанти с одеялата и шаловете, кутиите и кошниците се намираха в полутъмното антре и вече бе изпратен човек да повика файтони. Всички чакаха нещо в тая мрачна трапезария.

— Какво чакаме? — попитах аз и бях готов да захленча.

— Не бързай, сега ще разбереш — отговори веселата леля Маргарита и очите й блеснаха тайнствено.

— Но какво?

— Сюрприз.

В същия миг се чу звънец и влезе още една леля — Люда, — а подир нея вратарят внесе нещо доста голямо и опаковано в хартия от магазин. Веднага всичко стана ясно. Оказа се, че дядо е дал на леля Люда десет златни рубли и е поръчал да ми купи от магазина за играчки най-хубавия подарък.

С малките си, но яки ръчички, още лепкави от знаменитото бабино сладко от ягоди, аз разкъсах опаковката и видях едно стъклено око и част от дървена конска муцуна с косми и яркочервени ноздри. Сърцето ми трепна от радост. Завитото в хартията се оказа голямо конче с дървени колелца, черно на жълти петна.

— Ах какви лимончета! — възторжено извиках аз и кончето веднага получи името Лимончо.

Без да се мая повече, захванах игра с Лимончо, почнах да го карам с мушамената юзда из стаите, но точно тогава стана време за тръгване.

Сложиха Лимончо на масата и леля Кльоня се зае да го зашива в зебло с голяма крива игла, тъй като според правилата на железниците там не приемали другояче вещи за багаж, а да вземем Лимончо при нас в купето било строго забранено. Аз гледах как моят чудесен, ненагледен Лимончо се превръща в най-обикновен багаж, и засновах между мама и баба, взех да ги дърпам за полите и го ударих на молба:

— Мамичко! Бабо! А как по пътя ще му давам да яде овес и да пие изворна вода, щом го зашивате целия? Нека поне муцуната му търчи!

Още не можех да говоря добре — и вместо „стърчи“ излизаше „търчи“, което будеше умиление у всички и ги разсмиваше.

Тъй се разревах, че се наложи да разпорят зеблото и да открият муцуната на кончето с дървените зъби и с перчема от остри косми. И после, като получи една рубла бакшиш, старши кондукторът с кръгъл агнешки калпак и много широки шалвари, виснали над ниските ботуши, като у император Александър III, ни разреши да настаним Лимончо в тясното второкласно купе, запълнено с шалове и кутии за шапки, и аз хранех коня с отбрано зърно и го поях с изворна вода, като поднасях към стърчащата от зеблото муцуна, поради липса на ведро, сукнената си обувчица с черна желязна катарама на дупчици, която на своя детски език наричах „решетка“, а мама, загърната в широкото си и дълго палто с големи седефени копчета, с шапка с пера на главата, седеше на раираното канапе и плачеше, беше извадила от копринената си чантичка носна кърпичка и я притискаше до зачервените си очи, като често-често повдигаше на челото си плътния черен воал.

Не зная кога точно, тогава или по-късно, усетих смътно безпокойство, че чистата батистена носна кърпичка, и мокрите мамини ресници, и посърналите й бузи, и траурният воал имат някакво отношение към дядо ми, когото виждахме за последен път. Застанал на прага на трапезарията, той се държеше с треперлива ръка за тъмната тежка завеса и не сваляше очи от мама и от мене, докато стояхме облечени и готови за път. После, вече от улицата, го видях на прозореца: той ни кръстеше с костеливите си пръсти през цялото време докато се настанявахме във файтона и наместваха в краката ми зашития в зебло Лимончо.

Започна изнурително дълго пътуване по новорусийските степи — от изгрев до залез, когато слънцето непрекъснато и мудно се местеше по люлеещия се на ресорите вагон-микст[1] и надзърташе ту през прозорците с вълнени перденца, ту падаше косо в коридора на вагона, веднъж малиновочервено, друг път кехлибареножълто или ослепително по пладне, но винаги придружено с облаци блестящ вагонен прахоляк; после настъпи последната нощ, дебелата стеаринова свещ светеше червено, поклащайки се в скърцащия фенер, мина контрольор, който щракаше с клещите, после в едно прекрасно ранно утро влакът най-сетне спря на нашата гара, а по перона тичаше много познат човек с палто и мека шапка, лек, бърз, с брадичка, с пенсне — беше моят баща и аз веднага се озовах натясно в прегръдката между него и мама и после ние тримата пътувахме сред камари от багаж по сухата, кънтяща павирана улица. Мама и татко седяха отзад, аз — пред тях на подвижната седалка, а Лимончо стоеше между нас с подадена навън от зеблото муцуна и татко весело, но сконфузено се засмя, защото разбра, че се е получил гаф: и той искал да ме изненада — купил ми друго конче, което с нетърпение ме чакало у дома; татко платил за него пет рубли; то беше съвсем различно от дядовия Лимончо — много по-малко, със светла грива, къдрава опашка и не беше на колелца, а конче-люлка и го нарекох Рошльо. Макар да не бяха с еднакъв косъм, нито пък кой знае колко си подхождаха, но аз ги впрягах заедно в един обърнат стол, превръщах се във файтонджия, който буйно — с песни и викове — се носи зиме по Волга-майчица река по боядисания в кехлибарено червено под, грейнал от лъчите на южното слънце, което биеше в прозореца.

Две кончета!

За такова щастие не бях и мечтал. След като ми омръзнеше да се люлея на Рошльо и да яздя стройния Лимончо, аз настанявах кончетата в конюшнята, обръщах ги с глави към тапетите, сипвах им отбрано зърно и ги поях с изворна вода; после се завирах под мамината тоалетна масичка, изящно драпирана с весела басмичка, дето имаше настолно огледало с красива рамка на фигурки и всякакви други интересни неща: продълговата кутия от жълто дърво, дето мама пазеше дългите си ръкавици, малък театрален бинокъл в сгъваем калъф, карфици за шапки с черни топчици, и различни воали и воалетки.

Като седях под красивата тоалетна масичка, откъснат от целия свят чрез прозирната на слънце материя, аз виждах опаката страна на масичката: грубо рендосаните борови дъски и крачета, залепени с почти черен туткал, който се показваше от тесните жлебове и намирисваше на нещо гадно, от което на човек можеше да му призлее, ако не бяха бистрите и блестящи капки борова смола по рендосаната повърхност на дъските, образуващи тавана на тази тайна къщичка. Изпитвах страх, но и някаква особена сладост, когато седях в усамотение и съзерцавах чеповете и грапавините на дъските около мене. В тези минути целият свят се побираше в мъничкото пространство, в което аз бях доброволен затворник.

Изведнъж чух маминия вик:

— Пощальонът!

Измъкнах се изпод тоалетката и видях мама да стои до прозореца и да гледа с ужас дългата права улица, странно неподвижна, като нарисувана, с едноетажни и двуетажни къщи, покрити с керемиди или ламарина, с калдъръм, с акации, и задалия се отсреща строен пощальон, който не беше с обикновената си голяма чанта, а с малка черна чантичка за телеграми отпред върху черен колан.

— Това е за нас! — извика мама и пребледня. — Зная. Предчувствувам. Нощес сънувах това!…

Все още имаше надежда, че пощальонът ще отмине нашия вход. Но той се движеше като курдисана играчка с униформената си фуражка, с черните си мустачки и изведнъж рязко зави към нашия вход и се заизкачва по стъпалата на нашата стълба.

— Смили се, господи — продума мама безгласно, само с устни.

Все още имаше надежда, че пощальонът ще позвъни отсреща. Но веднага в антрето телчето потрепери и звънчето дрънна. Мама се втурна в антрето. От шлейфа й повея вятър. После тя пак се върна в стаята с бяла телеграма в ръка, седна на стола, главата й клюмна на гърдите и аз видях сълзи, които течаха бързо по пребледнелите й бузи.

Веднага разбрах, че в Екатеринослав е умрял дядо.

[1] Вагон-микст — вагон с купета от разни класи. — Б.пр. ↑

ПЕНСНЕТО

Мисля, че причината за тази случка беше татковото пенсне с желязна пружинка, с коркови подложки там, където то защипваше носа, и с черен шнур, който се прикрепяше за горното копче на жилетката. Сега такива пенснета се наричат старомодни или дори чеховски и се срещат само на сцената, когато трябва да се представи интелигент от преди революцията.

Виждам как татко слага и сваля пенснето си — хваща го за желязната пружинка и го оставя встрани, а понякога просто го събаря с леко движение на пръстите, при което то увисва на шнура и някое време се люлее като махало, овалните му стъкла току поблясват, и тогава от двете страни на татковия нос, в основата му, виждам кораловочервени вдлъбнатинки, които придаваха на брадатото му лице особено мил и някак безпомощно смутен израз.

Мама също носеше пенсне, но с черна дъгичка и също с шнур. Аз не обичах да го слага, защото веднага в моите очи се превръщаше в строга дама и преставаше да бъде моята родна майчица.

Татко с пенсне и черна мека шапка с широка периферия и мама с жакет с тесни ръкави, с воал, с пенсне, с орлово перо на шапката, което се разрошваше от студения, сърдит морски вятър, седяха на палубата на решетеста пейка, а зад тях със замайващо еднообразие се носеха назад тъмни вълни със „зайчета“ и дантелена пяна, бликаща изпод дървените колела на парахода; от двата черни комина излизаше гъст дим, саждите косо прелетяваха над палубата и се сипеха в тъмнозелената вода, почти черна от надигащата се буря.

Татко и мама, настръхнали от студ, но весели, бяха пъхнали премръзналите си ръце в ръкавите. Аз седях между тях и се опитвах да направя същото, но се оказа, че моето матроско палтенце с позлатени копчета вече ми е омаляло и ръцете ми не могат да се пъхнат в ръкавите, които са ми станали много тесни и къси.

А морето се носеше ли носеше край нас, плоско и развълнувано, чак до облачния хоризонт, където вече се показа и спусна въртящ се хобот, а насреща му от водата се издигна друг въртящ се хобот и накрая те се съединиха, и оловносин смерч се понесе по хоризонта; аз тръгнах с пухкавата си матроска шапчица с развилнели се ленти да се разхождам по палубата, да разглеждам спасителните пояси с надпис „Тургенев“, спасителните лодки, покрити с брезент, и се разхождах, докато се озовах в ръцете на студенти и курсистки, които пътуваха в трета класа от Акерман за Одеса. Курсистките бяха с шапки от сукно, с широки палта и обувки от козя кожа, същите онези курсистки, които вече няколко пъти ни поглеждаха с любопитство и ни пращаха, особено на татко, необясними усмивки. Те почнаха да ме закачат, нежно да ме стискат, а един брадат студент с овехтяла куртка и измачкана фуражка със светлосиня избеляла околожка дори се опита да ме погъделичка под мишниците, което аз не можех да търпя, а освен това доста глупаво клекна пред мене, като гъделичкаше лицето ми с острата си брада и ме плашеше с очилата си с железни рамки и силно увеличителни стъкла.

Разревах се и почнах да ритам, но курсистките ме спасиха от студента и ми пъхнаха в ръката един изсъхнал портокал и шоколадче с преливаща се картинка на обвивката, но шоколадът се бе размекнал — навярно от дълго стоене в джоба.

— Момченце, как те казват? — попита една курсистка, като ме притискаше до гърдите си.

— Валя — отговорих аз.

— Чудесно! А презимето?

— Катаев.

— Странно. Това твоят баща ли е?

— Моят. Защо?

— Твоят роден баща?

Аз не разбирах какво искат от мене, и мълчах.

— Ти, момченце, май нещо бъркаш. Или не разбираш, или се преструваш.

— Не се преструвам.

— Тогава кажи ни, Валюша, как се казва твоят баща? Антон Павлович, нали?

— Нищо подобно.

— А как?

— Пьотър Василиевич.

— Странно. Писател ли е?

— Не е писател, а учител — троснато отвърнах аз.

— Странно — каза една от курсистките, същата, която ми даде изсъхналия портокал и размекнатото шоколадче.

— Нищо странно, просто той е учител в епархийското училище, а ходи и в юнкерското.

— Значи, той не е Чехов — заключи разочаровано курсистката. — Странно. Във всеки случай приликата е поразителна; брадичка, лъчезарни очи, пенсне с шнур, мека усмивка… Хм… Какво стоиш, момченце? Тичай при родителите си, че ще се безпокоят да не паднеш във водата.

В същия миг останах сам като Чацки на бала. А мама и татко, които чуваха всичко, седяха един до друг допрели рамене, с ръце, пъхнати в ръкавите, на фона на това бягащо море, и се смееха до сълзи, а мама все повтаряше, като бърчеше нос под воала:

— Казвала съм ти, Пиер, че с това пенсне си същински Чехов.

Стори ми се, че татко беше малко смутен.

— Мамо — попитах аз, — какво е това Чехов?

— Щом се научиш да четеш, ще разбереш — каза мама.

И все пак ми остана някаква горчивина, че баща ми не е Чехов.

ПИСМО ДО ВНУЧКАТА

Скъпа моя! Наскоро, като лежах в болницата и четях дневниците на Лев Толстой от последните години — горе-долу от годините, когато той е бил на моята възраст, или, по-право, аз сега съм на неговата тогавашна възраст — намерих много поразителни мисли и сред тях една такава:

„Спомените заличават времето…“

Колко вярно е това, макар не по-малко вярно е и другото, че времето заличава спомените. Впрочем — не съвсем: все остава нещо. Във всеки случай — удивително вярно.

Ето какво още прочетох в дневника на Толстой:

„… Вечер, ако имам време и сили, спомени нахлуват не подред, а както дойде… Много живо започнах да си спомням…“

Това са дневници от 1904 година. Ти кога да е все ще ги прочетеш. Настоятелно те съветвам. А ето нещо из дневниците от 1893 година — още по-поразително и смело:

„… Казват, че изкуството не търпи посредственост. То също не търпи съзнателност“.

Това отговаря напълно на моите сегашни мисли. Ще се опитам да пристъпя към спомените си именно така, както съветва Толстой: не подред, а както ми дойде, както си спомня, без да забравям, че изкуството не търпи съзнателност.

Нека отсега нататък ме ръководят въображението и чувството.

И така, скъпа внучко, искаш ли да ти разкажа не подред, а както ми дойде, за едно малко момче с кръгло простодушно лице, тесни очички, облечено като момиченце с рокличка на изгладени едри плисета.

Трябва да ти кажа, че тогава бе прието да обличат малките момчета като момичета. Когато за първи път облякоха на момчето къси панталонки, то беше много гордо и непрекъснато молеше майка си да го вдига пред огледалото, за да може да види новите си панталонки и краката си, обути в чорапи от лъскава пресукана памучна прежда и с жартиери, закопчани за елечето. После момчето постъпи в гимназията, започна да носи дълги панталони от сукно и така нататък.

Най-чудното е, че това момче не бе някой друг, а бях аз, твоят стар-престарял дядо с мършави ръце, покрити с кафяви петънца…

Това е горе-долу всичко, което исках да ти кажа, скъпа моя и обична внучке. А сега ще се опитам да продължа спомените си „не подред, а както ми дойде“.

ЗЛАТНИ ОРЕХИ

Имаше наистина и сребърни орехи, но на мен повече ми харесваха златните. В сребърните орехи имаше нещо траурно. А златните орехи блестяха на елхата като много слънца, радваха душата.

Кой знае защо от елхите ни изчезнаха златните орехи.

Спомням си, че като деца ние сами ги позлатявахме. Това не беше лека работа.

— Е, толкова пък да е трудно! — ще кажеш.

— Да, представи си, не е тъй просто. Съвсем не е просто.

— Че какво му е: вземеш златиста боя, мацнеш с четчицата — и готово.

— Но твоят орех ще излезе грозен, макар и позлатен, ще има някакъв бронзов оттенък, няма да е ярък, а мътен, боядисан. Пък нашите орехи бяха същинско злато, сияеха като църковни кубета, които отразяват слънцето и небето. И те сияеха така, защото не ги боядисвахме с тъй наречената „златна боя“, а ги покривахме със златен варак, който се продаваше във вид на книжчици от по двадесет извънредно тънки листчета истинско злато, разделени помежду с цигарена хартия. Всяко листче златен варак бе толкова тъничко и безтегловно, че в сравнение с него цигарената хартия изглеждаше груба и дебела.

За да извадим от книжката златно листче, трябваше да го духаме съвсем внимателно. Тогава с леко шумолене то се понадигаше и можехме много предпазливо, с два пръста да го извадим от книжката и да го подържим във въздуха, заслушани в неговия лек, едва доловим и все пак — колкото и да е странно — металически шумол.

Ако можеше този звук да се усили, да се увеличи няколко хиляди пъти, то наистина би се чуло дрънчене на ламаринен лист. Синкав ламаринен лист, окачен за единия си край, по онова време се използуваше в театъра зад кулисите за възпроизвеждане на гръм.

… Аз самият веднъж, като се криех зад кулисите на театъра „Попечителство на народната трезвеност“, видях как един от сценичните работници там клатеше ламаринен лист, окачен на решетките за прикрепване на декорите, как удряше от време на време по него с барабанна палка, а в това време притихналите зрители чуваха тътнеж на гръм, през прозорците на декорите виждаха да блясват светкавици и Херцогът със залепена брада, отърсвайки от плаща си струите на въображаемия пороен дъжд, крачеше по дъсчената сцена с мушамените си кавалерийски ботуши, с буфан-ръкави, подобни на книжни японски фенерчета, и пееше с цяло гърло, като че се силеше да надвика бурята в оркестъра:

„Измяна и коварство крие сърцето ти, о хубавице!“.

И всичко заедно — гръмотевицата, мълнията, музиката, дневният спектакъл — както и златният орех, беше неизменна част на Рождеството…

За да може златният орех да се направи както трябва, бяха нужни следните неща: чаена чинийка с мляко, чукче, тапицерски гвоздейчета и малко разноцветна вълнена прежда. Трябваше да се подуха в книжката, за да се размърдат златните листчета в нея, а после едно от тях да се извади нежно с чисти, сухи пръсти. Върху мръсните или влажните пръсти — не дай си боже! — веднага оставаха златни следи, подобни на прашеца от крилцата на пеперудите, и варакът непоправимо се повреждаше, ставаше целия на дупки.

Ако успееш да измъкнеш от книжката златното листче, без да го повредиш, и с изключително внимание го положиш върху чистата суха маса, тогава ти предстои още една операция, не толкова тънка, но и тя изискваше чистота и акуратност: трябва с два пръста да вземеш ореха, който понякога в нашия град го наричат волошки, по възможност едър и красив, от новата реколта, с твърда черупка, да го отъркаляш в чинийката с млякото, за да се намокри равномерно, после изчакваш да се оттече излишното мляко и внимателно слагаш ореха върху варака и така го отъркалваш в него, че целият орех да се покрие със злато. Позлатеният по този начин, малко влажен, но възхитително, огледално блестящ златен орех се слага върху чистия перваз на прозореца, където бързо изсъхва и става още по-прекрасен.

И все пак орехът още не е готов: към него трябва да се прикрепи клуп от цветна вълна, за да може орехът да се окачи на елхата. Това става посредством малко тапицерско гвоздейче от калено желязо, каквито сега вече не се употребяват. И тук целият майсторлък беше в това, че трябваше да се внимава да не се повреди позлатата, а също и да не се разчупи орехът, което се случваше доста често, тъй като гвоздейчето трябваше да се забива в самия връх, а там орехът много лесно се чупи и току-виж се разпадне на две части, в които под дебелата черупка се виждат ядките подобни на мозъчни гънки. Затова трябва много внимателно да се избира мястото за гвоздейчето и още по-внимателно да се забива, при това — здраво, за да може клупът — яркозелен или ален, канарченожълт или белоснежен като руската зима — здраво да се държи и в никакъв случай да не може да се скъса.

И едва тогава орехът — цял, твърд, звънък, огледално златист, със синя главичка на тапицерско гвоздейче на върха и с цветен вълнен клуп — може да се смята за напълно готов.

Остава само да го окачиш на елхата, като пъхнеш ръка в тъмния бодлив гъстак, който опиянява със своя неповторим мирис на хвойна, на зимна гора.

Там златният орех тайнствено свети, като че самият има излъчване дори тогава, когато свещите са вече угасени и тяхната парафинова миризма се е изпарила, само тук-там по игличките са останали разноцветни следи и в стаята е тъмно, а той все свети ли свети и се отразява в замръзналия прозорец, зад който цари великолепието на зимната лунна нощ, прозрачна като фруктов лимонов бонбон…

ФРЕНСКА БОРБА

Преди заключителната част на програмата сякаш от само себе си на арената се появяваше магическият квадрат — дебел килим, постлан без никаква гънка върху стърготините, жълт квадрат, поместен в червения кръг на цирковата арена, където всеки миг се очакваше да излязат борците от малката плътна завеса, спусната зад двете отворени крила на варосаната бариера.

В тоя час циркът бе вече препълнен от долу до горе, до най-горната галерия, чак до нагънатия ламаринен купол, а първите редове, доскоро празни, вече представляваха великолепно зрелище: широкополи капели с щраусови пера, ефирни ешарпи около шиите на градските красавици, бомбета, разни копринени цилиндри, офицерски фуражки с цветни околожки и с дъна, контешки извити по пруски маниер.

Кожи, гамаши, лачени островърхи обувки, бастуни с кръгли златни дръжки, цайсови военни бинокли, в чиито изпъкнали стъкла от външната им страна се отразяваше миниатюрната картина на цирковата арена с килим по средата и висящи електрически фенери със съскаща волтова дъга между две въгленови пръчици.

Съскането на волтовата дъга още повече нажежаваше напрегнатата тишина на очакването; очите на всички бяха приковани към изхода на арената, към коридора между двата високи варосани парапета на най-скъпите ложи, заети от най-шикозна публика, и към висящия между тях оркестър, изпод който от тесния проход „те“ всеки момент трябваше да се появят.

Напрежението беше толкова голямо, че един студент конте, пристигнал до входа на цирка със собствен екипаж, скочи в движение от лакирания кабриолет и като придържаше към гърдите си наметнатия николаевски шинел с кожена яка от бобър, вървеше със затаен дъх на пръсти покрай бариерата и търсеше като късоглед през стъклата на златното си пенсне своето място на първия ред.

И ето най-после сред тишината на очакването, достигнало най-връхната си точка, от прохода с достолепната походка на търговец от „Охотни ряд“ излезе знаменитият Чичо Ваня със синя връхна дреха, надиплена отзад в кръста, с ботуши и каскет, със засукани мустаци, с голяма рогова стражарска свирка и с гръмлив безцеремонен глас, привикнал към цирковата акустика, обяви започването на световен шампионат по френска борба, а след това с още по-силен и тържествен глас — така че окачените под нагънатия купол трапеци леко се полюшнаха — той се обърна към завесата и викна с властен, но красив глас:

— Парад алле!

В същия миг завесата вълшебно се пооткрехна и под звуците на гръмналия марш започнаха един след друг да излизат борци, размахваха голи лакти, издуваха могъщи гърбове и като обиколиха арената, се спряха в кръг.

— В световния шампионат по френска борба ще участвуват следните борци — обяви Чичо Ваня, като огледа от горе до долу препълнения цирк и подобно на продавач, който хвали стоката си, започна бавно да изрежда имената на борците.

Всеки от представените се покланяше на публиката по свой маниер. Някой ще остане закован на мястото си с релефно изпъкнали гръдни мускули и ще се ограничи само с кратко кимване на остриганата си по войнишки до голо глава с обезобразени месести уши. Друг ще направи крачка напред и с вдигнати нагоре, свити в лактите ръце ще демонстрира чудовищно напрегнатите си бицепси на същински Херкулес. Трети — някое дребосъче — пъргаво ще изтича почти до средата на килима и с ръце, притиснати към гърдите, някак си по източен маниер ще се запокланя на всички страни и бързо ще се върне на мястото си. Друг пък, застинал в поза на антична статуя, само леко ще извръща наляво и надясно красивата си, късо подстригана глава с гръцки профил, смятайки, че това е напълно достатъчно да замени поздрава.

Всичко вълнуваше публиката, всичко я довеждаше до възторг.

Макар че борците общо взето си приличаха, като войници в строй, но все пак всеки носеше нещо свое, което го отличаваше от другите: с черните си, гъсти, засукани нагоре мустаци и с някакви особено еластични наколенници, или с високите си обувки „борцовки“ с артистично кръстосани шнурове, или с алена лента от моаре през рамо, цялата в златни и сребърни медали, или с особената форма на бръснатата си глава с така наречения петльов гребен, сраснал се на темето с груб костен шев, толкова як, че на него можеше да се огъват ламаринени ленти, с което например се славеше знаменитият европейски шампион Грингауз, световен шампион с лице на докер, кумирът на „Мала Арнаутская“, улицата, където живееха предимно дребни занаятчии евреи.

Като сега виждам неестествено бледото, почти синкаво лице на Грингауз с черни рунтави вежди и сивосинкави бузи със сякаш наболи по тях мастиленочерни гарванови пера, костения гребен на главата му, тук-там намазана с йод, безумните му страшни очи.

Чичо Ваня произнасяше имена, които и досега ме вълнуват и ме карат да си представям ту някакви славни руски бабаити, ту римски гладиатори.

Борците бяха много и най-различни и трудно бе да решиш, кой от тях е най-добър. Дамите, постоянни посетителки на френската борба, се забравяха от възторг и без всякакво стеснение охкаха на всеослушание, хвърляха в краката им дантелени кърпички, напарфюмирани с „Лориган“ на фирмата Коти, ръкавици и дори чантички, от които на килима се търкулваха разни огледалца и пудриери.

Извикването на борците чичо Ваня придружаваше с някои цветисти характеристики и подробности.

— Световният шампион Иван Заикин от волжкото поречие, който в Саратов победи с туш Питлясински, прославения и непобедения ни веднъж досега борец от Полско, от поречието на Висла, който оттогаз престана да участвува в шампионатите и покрусен се оттегли в частния си живот, като откри в Одеса гимнастическа школа за недоразвити деца!

— Лурих Втори, Естляндия[1], борец средна категория, блестящ техник, със силата на Херкулес и фигурата на Аполон Белведерски.

И аз примирах от възторг, като гледах осветените от дъговите лампи широки плещи на ревелския[2] полубог, тесните му бедра, сплетените и опънати надолу ръце зад изкорубения от напрежение гръб, матов от пудра, която придаваше на кожата му цвят на карарски мрамор.

Циркът гръмваше от аплодисменти, които дълго се носеха в екливото пространство между купола и галерията и много напомняха на изплашен птичи грак: „кра! кра! кра!“.

— А къде е Лурих Първи? — питаше някой, надвесил се през перилата на галерията.

— Лурих Първи — възвестяваше тържествено Чичо Ваня, като крачеше бавно с ботушите си по килима, — Лурих Първи, световният шампион, който никога не е имал нито едно поражение и който получи за красивите си крака „Гран-при“ на световното Парижко изложение, се помина преди пет години в родината си от прекомерна употреба на горещи напитки без студени закуски!

Голям шегаджия беше тоя Чичо Ваня по фамилия Лебедев, който на драго сърце отговаряше на въпросите на публиката.

Например:

— Чичо Ваня, защо в шампионата не участвува Салвадор Бамбула?

— Шампионът от Екваториална Африка, борецът от средна категория Салвадор Бамбула е в момента болен от дребна шарка и се намира на гара Жмеринка под наблюдението на опитни детски лекари.

Преди започването на борбата предстоеше също демонстрация на забранените хватки и Чичо Ваня се справяше с това блестящо, като за целта извикваше на тепиха двама борци, които ловко показваха забранените, опасни за живота хватки: „колье де горж“, когато единият борец стиска за гърлото другия и му извива шията назад, после — така наречения „ключ“, тоест стискане като с клещи китките на противника, при което може да се пукне костта, и, то се знае, имаше удар с глава под кръста или друго ужасно нещо, което се прилага в джиу-джицу, но е най-строго забранено в коректната френска борба.

Забранените хватки се извършваха бързо, нагледно, с артистичен замах и много допадаха на публиката, която впрочем гореше от нетърпение час по скоро да види самата борба. Но такъв беше ритуалът и това изкуствено протакане наелектризираше публиката и придаваше на зрелището особена острота.

След забранените хватки борците по команда на Чичо Ваня се строяваха един зад друг в тил и под звуците на марш се отправяха между двете предни ложи към завесата в дъното.

— Ван Рил, Холандия — повтаряха беззвучно устните ми, а сърцето ми тръпнеше от възторг и щастие, — Мурзук, Абисиния; Омер дьо Бульон, Франция; Мюлер, Германия; московският борец Иван Шемякин; непобедимият световен шампион Иван Поддубни; Саракики и Окитаро Оно, Япония; Ян Спул, Рига; петербургският любител, студент, пожелал да скрие името си под инициалите А. Ш.; Чичо Пуд — борец от най-тежка категория, най-дебелият човек в света — единадесет пуда[3] и двадесет и три фунта[4], Русия; вятският великан Григорий Кошчеев, с два дюйма[5] по-висок от Петър Велики — мършав, с маймунски ръце, виснали до под коленете, с глава на микрокефал[6] и с такова едно лице, сякаш го е ритнал кон едновременно с двете си подкови и е отпечатал надвеждните кости, между които едва се виждаше втикнатото му носле с раздути ноздри — чудовищният сън на моето детство; после — негърът Салвадор Бамбула с мазно ловко тяло и къдрава, сякаш почерняла от сажди коса, който бе достоен за перото на писател от категорията на автора на „Саламбо“; Збишко-Циганевич, Полша; и прочие и прочие, все световни шампиони, все непобедими, все знаменити, чиито имена и досега карат сърцето ми да трепва.

Арената пустееше, но веднага ставаше ясно, че встрани от тепиха вече бе поставена малка маса за журито на обществеността, съставено от Чичо Ваня из средата на местните познавачи и любители на спорта: един журналист, един студент, един представител на четвъртото съсловие — пристанищен хамалин, кондуктор по железниците или някой от тоя род, което придаваше на журито някакъв широко представителен, надкласов характер и гарантираше най-голяма справедливост. Съдиите се нареждаха с лице към тепиха зад масата, покрита с големи циркови афиши, и за по-голяма важност подреждаха пред себе си купчина книжа — разни протоколи, анкети, бележници. Разбира се, сам Чичо Ваня правеше подбора на журито измежду приятелите си, другари по чашка, и репортерчета-келепирджии. Чичо Ваня най-напред се съветваше многозначително и полугласно със съдиите при мъртвата тишина на стаилите дъх зрители и след това с присъщата му подчертано бавна тържественост, но със закачливи нотки в мощния си глас — обявяваше първата двойка и извикваше борците на арената. Те излизаха на тепиха, като оставяха по него следи от стърготини, устремяваха се един към друг, ръкуваха се и мигом отскачаха, завъртваха се около оста си и по даден сигнал от свирката на Чичо Ваня започваха предпазливо да се приближават, обикаляйки се един друг, най-после опираха челата си и под нежните звуци на валса „Светулки“ ритмично преплитаха и разплитаха голите си ръце, като същевременно се дебнеха и зорко следяха да се възползуват и от най-малките пропуски и грешки на другия, за да го обърнат по гръб и тушират с някаква ефектна хватка като „тур дьо тет“, „бра руле“, „двоен нелсон“ или чрез поясно хвърляне.

И досега изпитвам вълнение, дори наслада, като си повтарям на ум тези вълшебни думи на моето детство.

С роговата си свирка в уста Чичо Ваня много приличаше на някой охранен стражар, макар всъщност да бе интелигентен човек и дори участвуваше в издаването на „Руский спорт“.

Докато борците подскачаха и се изучаваха един друг, Чичо Ваня ги обикаляше, като че следеше дали спазват правилата на борбата, а когато минаваха в партер, тоест бореха се застанали на колене или легнали на тепиха, то и той понякога заставаше на колене, дори лазеше на четири крака, за да наднича под тях, та с най-голяма точност да установи, дали едната или двете лопатки на този, който е отдолу, са докоснали тепиха, нещо което бе извънредно важно, тъй като победен се считаше само оня, чиито две лопатки биваха притиснати едновременно към тепиха, макар само за миг. И тогава Чичо Ваня, оглеждайки форума от горе до долу, провъзгласяваше тържествено:

— На четвъртата минута Иван Заикин тушира Спуля с хватката „бра руле“ в партер.

След спирането на овациите извикваха следващата двойка.

Как да опиша тази красива игра на тепиха на двама полубогове, техните пластични движения, напрегнатите им бичи шии, наколенниците им, превързаните китки на атлетическите им ръце, тяхното сумтене, напрегнатото вдишване и издишване, мученето, звънливото пляскане по гърба и тила — така наречените „макарони“, което винаги предизвикваше възхищението на галерията и непременно нечий плачлив глас крещеше изпод купола:

— Неправилно!

На което Чичо Ваня незабавно отговаряше с най-ниските ноти на своя гласов регистър:

— Правилно!

Как да изобразя двамата вкопчили се борци, минутната застиналост на телата, след което следва някакво мълниеносно „тур дьо тет“, когато краката, обути в елегантни бели „борцовки“ летят нагоре, а неестествено сплетените блестящи от пот тела наподобяват някакво чудовищно същество с две човешки глави с щръкнали коси, обърнати едната с лицето нагоре, другата — с лицето надолу, налетите им с кръв очи, и възторжения вик, бурните аплодисменти на партера и рева на галерията…

Ритуалът на шампионата по френска борба бе строго традиционен: една от борещите се двойки непременно, уж от прекомерна спортна страст, налиташе на съдийската маса; журито уж в паника се разбягваше; някой падаше под общия смях на зрителите, изпускаше студентската си фуражка, която оставаше да се валя по арената, мастилницата и звънчето се въргаляха в стърготините; хартиите летяха на всички страни. Изобщо, това бе малък спектакъл, комично антре, за което простодушните зрители по-късно си спомняха като за щастлива случайност, а всъщност всичко беше предварително нагласено. Освен това винаги една ужасна изненада дебнеше зрителите преди появата на последната двойка борци. На арената бързо излизаше словослагател от печатницата в традиционната си синя блуза, под която се подаваше колосана яка и връзка, и слагаше на съдийската маса току-що отпечатан, още влажен афиш за утрешната борба. Чичо Ваня туряше малко пенсне, което никак не отиваше на вулгарното му тлъстоносно лице, вземаше афиша в ръце и го четеше гръмко; оказваше се, че най-интересните двойки ще се борят именно утре, въпреки че още вчера зрителите смятаха, че по-интересно зрелище от днешното надали ще има вече. Изкуственото засилване на интереса към шампионата беше строго обмислено и Чичо Ваня — тънък познавач на психологията на цирковата публика — с много вещина съставяше афишите, така че всеки следващ да бъде по-интересен от предишния. За това се изискваше голям талант.

„Боже мой — мислеха си отчаяно любителите на борбата от галерията, изхарчили за днешния спектакъл последните си петдесет копейки с надеждата да видят най-добрите двойки. — Ех, боже мой, излиза, че утре ще се борят двамата непобедими световни шампиони: великият Иван Поддубни и волжкият богатир Иван Заикин, най-добрият техник в борбата на двайсетия век“. При това няма да се борят как да е, а до пълна победа; няма да има унилото, мъчителното наравно. Утре зрителите ще могат със собствените си очи да видят как един от кумирите им ще бъде повален в туш. Подобно зрелище не биваше да се изпуща! Имаше за какво човек да изпадне в отчаяние. И беднотията от галерията кой как може си набавяше тия петдесет копейки, дори отнасяше в заложната къща част от оскъдния си гардероб и празничните забрадки на своите многострадални съпруги.

Френската борба беше нещо като всеобщо пиянство: тя отвличаше хората от политиката, примиряваше ги с грозната действителност.

Колко пъти ми се е случвало да изпрося от баща ми или леля ми половин рубла или поне четирийсет копейки за цирк, когато научавах какви забележителни двойки ще се борят утре. Нито татко, нито леля споделяха моето увлечение по борбата, която считаха низко, недостойно за интелигентния човек зрелище, вулгарен панаир.

… Когато интересът към шампионата въпреки всичко започваше да секва и сборовете намаляваха, Чичо Ваня прибягваше към едно изпитано средство. В един прекрасен ден обявяваха, че в нашия град е пристигнал нов борец, който се крие под черна маска; той призовава на борба всички шампиони и ще открие лицето си само в случай че го повалят с туш.

Черната маска не участвуваше в парада и се появяваше на арената внезапно, като гръм от ясно небе — изскачаше неочаквано от страничния проход и от тоя миг някакво безумие обземаше поголовно града, трескаво се гадаеше и предсказваше кой се крие под черната маска. Хващаха се на бас. Изказваха се най-невероятни предположения. Припомняха се всички световни борци.

Може би това е легендарният сибирец Святогор, а може да е сам Лурих Първи, тъй като слуховете за неговата смърт се оказаха неверни. А нищо чудно да е непобедимият кавказец Майсурадзе или загадъчният борец средна категория Поспешил, чех по националност, който нито веднъж не се беше появявал в нашия град, но ни бе известен от картичките, или пък е ловкият бабанка Слуцки от Киев, на когото познавачите по френска борба предсказваха блестящо бъдеще?

Черната маска изчезваше така внезапно, както се и появяваше. Това не бе обикновената бална черна кадифена полумаска. Цялата глава на тайнствения борец чак до бялата му дебела шия беше стегнато покрита и нещо като чувал от черно трико с две кръгли дупки, откъдето блестяха непознати очи, зловещи като на палач.

Ние си блъскахме главите над въпроса откъде идеше борецът и къде отиваше после.

Въображението ми рисуваше картина на град нощем, осветен от странна лунна светлина като в криминалните романи, змийския блясък на гранитния паваж и устремния бяг на кабриолет с гумени колела, в който се носи борецът Черната маска, загърнал лицето си с плащ. Като се стараеше да не го забележат, той препускаше към хотела от цирка, където току-що бе повалил с туш поредния си съперник. Хотелът му бе най-луксозният в нашия град — „Лондон“ на булевард „Николаевски“ между „Пушкин“ и „Дук дьо Ришельо“. В краен случай — хотел „Бристол“ на булевард „Пушкин“ до Борсата, построен в стила на венецианския Дворец на дожовете. В моята представа Черната маска трябваше да бъде с блестящ цилиндър, като на Макс Линдер, да държи в ръцете си скъпоценен бастун от палисандрово дърво с дръжка от чисто злато. И също да е баснословно богат и знаменит както всички други световни шампиони.

В това време, шляейки се из града с гимназиалните си широчки и длъжки шинели, ние с моя верен приятел Боря Д. се опитвахме да проследим тайнствената Черна маска, без дори да подозираме, че борците шампиони — тези полубожества с могъщи вратове и боядисани мустаци, обкичени с ленти с медали, шампиони на много страни и дори световни, които живееха уж в най-разкошните хотели и се разхождаха с бързи коне — са всъщност бедни и невзрачни еснафи, приютили се заедно със семействата си в евтини мебелирани стаички близо до цирка, а жените им перат в дървени корита детски пеленки, блузките си и трикото на мъжете си, пържат на примус кюфтета с фиде, правят сарми и вареники[7] и кърмят бебетата си, родени по време на странствуванията на разноплеменните шампиони по разните градове на Руската империя и в чужбина.

А самите шампиони с поизлинели мустаци, по егерови фланелки с къси ръкави или басмени ризи, с увиснали тиранти играеха върху гола маса на домино, на дама, или на магаре с оръфани и омазнени от честа употреба карти, като залагаха копейки върху тенекиените кутийки от бонбоните-дропс на Жорж Борман.

А и фамилните им имена в по-голямата си част бяха най-обикновени и Чичо Ваня беше тоя, дето им даваше звучни псевдоними, които караха да трепват нашите още детски доверчиви сърца и които възбуждаха въображението на всички в нашия град цели няколко месеца — докато траеше шампионата.

Успеваемостта в гимназиите спадаше, студентите захвърляха учебниците по римско право, офицерите манкираха от строеви занятия, дамите пощуряваха, като си представяха мраморните торсове на борците, яките им вратове, избръснатите им подмишници, напудрени с „лебедов пух“.

Ние с Боря се поддадохме на общата лудост, купувахме с последните си копейки картички с портретите на шампионите и следяхме Черната маска, като с часове киснехме в сянката на входа, за да чакаме мига, когато разпененият кон ще докара до цирка пружиниращия на гумените си колела кабриолет и от него ще изскочи Черната маска. Примирахме от страх, когато се шляехме из нощните улички, въздишахме край входа на „Лондон“, където на тротоара стояха зелени каченца с лаврови дръвчета, дори понякога оклюмани седяхме на гарата в чакалнята на трета класа — в първа не ни пущаха — и гледахме като омагьосани вратата към перона, отдето се появяваха пътниците от пристигналите влакове. Но уви, нищо не излизаше от нашето следене. Черната маска бе неуловим. Сега вече мога да кажа, че той вероятно е седял по това време някъде в бюфета на цирка, без грим, в черна занаятчийска чуйка[8], пиел е чай в компанията на другарите си от шампионата и е ругаел по хамалски скръндзата Чичо Ваня, дето не им е плащал за последните два месеца, или пък в мебелираната си стаичка е играел на лото на дребни суми, като е закривал излезлите от игра цифри с черупки от морски миди, събрани в Ланжерон.

Имаше и екстрени случаи, когато, освен Черната маска, се появяваше и Червена маска и това наново събуждаше интереса към шампионата.

Тогава някакво почти масово безумие пак обземаше града и кулминационната точка на това безумие бе борбата между Черната и Червената маска до пълна победа. Тогава циркът пращеше от публика, цените скачаха двойно, дори тройно. В края на краищата зрителите научаваха кой се крие под черната или червената маска. Победеният борец смъкваше маската от обръснатата си глава. Обикновено това беше някой известен, но кой знае защо малко позабравен шампион.

Шампионатът завършваше. Всички борци заедно със своите жени, деца, тенджери и примуси се дигаха нанякъде, в друг руски град, а понякога в чужбина, например в Константинопол, с полутоварен параход на австрийския „Лойд“ по намалена тарифа, в трета класа, тоест превръщаха се в трюмни пътници. Там, в трюма, при зелената светлина на пробягващите край илюминатора морски вълни, разсъблечени по егерови фланелки те продължаваха да играят на домино на дребни суми — по копейка, по сантим, по пиастър, като нареждаха плочките върху клатещата се маса във вид на дълъг гущер с бели петънца.

… А ние оставахме в града и до следващия шампионат устройвахме своя собствена борба по всички правила на изкуството. Това ставаше някъде на брега на морето или в Отрада на някоя закътана полянка, като си правехме сред бурените арена, посипвахме я с морски пясък и я ограждахме със строителни камъни от мидест варовик, който по цвят приличаше на кайсиев пестил.

За родителите ни това беше истинска напаст: всички трикотажни неща се задигаха от шкафовете и сандъците и отиваха за костюми на борците. Най-много пострадваха чорапите, от които правехме маски, като най-безжалостно изрязвахме с ножици кръгове за очите.

Момичетата седяха около арената и ни аплодираха, а ние в бански костюми на райета, с къси панталонки, с ленти през рамо устройвахме парад, появявахме се един подир друг из глоговите храсти, показвахме забранените хватки, аз излизах с маска от лелините ажурни чорапи и в желанието си да смая публиката със своето атлетическо телосложение и мускулатура, също като моя кумир Ван Рил сгъвах и разгъвах слабите си, още детски ръце с надебелявания в ставите, обръщах се в анфас и в профил и демонстративно показвах черните си обувки, старателно превърнати в бели с прах за зъби, а в това време из цветните лехи на вилите над прашните есенни цинии и гладиоли безшумно кръжаха пухкави дървесно-сиви нощни пеперуди, а от морето се възземаше едва очертана, бледа като облак луна…

[1] Естляндия — Естония. — Б.пр. ↑

[2] Ревел — старото име на град Галин. — Б.пр. ↑

[3] Пуд — мярка за тегло, равна на 16.38 кг. — Б.пр. ↑

[4] Фунт — мярка за тегло, в Русия равна на 409.5 г. — Б.пр. ↑

[5] Дюйм — мярка за дължина, равна на около 2.5 см. — Б.пр. ↑

[6] Микрокефал — човек е малка глава. — Б.пр. ↑

[7] Вареники — варени тестени топчета, напълнени с извара, месо, вишни и др. — Б.пр. ↑

[8] Чуйка — дълга сукнена дреха. — Б.пр. ↑

БИБАБО И БИЛБОКЕ

Наскоро прочетох в „Бел Ами“ на Мопасан, че Форестие, изправен до камината, пушел цигара и играел билбоке[1]. Той бил много сръчен в тази игра и всеки път набождал на дървеното връхче голяма жълта топка. Когато изпуснал тридесет и седмия удар, отворил един шкаф, където Дюроа видял двайсетина великолепни билбоке, подредени и номерирани като изящни украшения в колекция.

Това ме накара да си спомня, че през моето детство и юношество у нас също бяха разпространени билбокетата, които се правеха все по един начин: това бяха червени дървени лакирани играчки, изкусно направени на струг, като на единия край на пръчицата имаше чашка, а другия край беше заострен. Червена дървена топка с пробита в нея дупчица се люлееше на дълъг копринен шнур, привързан за пръчката. С ловко движение можеше да се подхвърли топката така, че с приятно изтракване да попадне точно в чашката, а можеше да се подложи острият край и топката да се надене на него…

Да вкараш топката в чашката беше, разбира се, много по-лесно, отколкото да улучиш с острието дупчицата й, но между нас, гимназистите, се срещаха големи майстори, които вършеха това с лекота. Почти всички момчета и момичета имаха билбоке или в ученическите си чанти, или в джобовете и всяка свободна минута ги вадеха и се понасяше звучното чук-чук-чук на неулучилите чашката дървени топки или тежкото — трак! — на улучилите.

На острието топките се набучваха почти беззвучно.

После тази играчка постепенно излезе от мода. В паметта ми остана само думата „билбоке“. Тя възкресява у мен спомена за чудно приятния музикален звук на тракащата дървена топка и за тъмночервената полировка на играчката, направена от изкусни занаятчии, която заедно със сметалата, писаните великденски яйца, дървените фигурки и пумпалите изпълваше и красеше нашето детство.

Помня, веднъж се появи нова играчка, която окончателно измести билбоке.

Една гимназистка ме погледна лукаво изпод русия бретон под периферията на униформената си касторена шапка с тревистозелена лента, после, като се обърна тайнствено, порови в мушамената си училищна чанта, направи нещо и изведнъж рязко се обърна и протегна към мен ръка, която се бе превърнала в някакво странно, забавно и много мило същество с целулоидна главичка, ниско чело, дебели бузи и големи глупави очи. Това същество, облечено с пъстра бархетна дрешка, имаше две фланелени ръчички, които се движеха много смешно, а в същото време главичката му се клатеше като на китайска статуетка и сякаш ми правеше гримаси.

Веднага схванах простия механизъм на играчката: на ръката се надяваше пъстра ръкавица с три пръста. На средния пръст се нахлузваше куха целулоидна главичка с издути бузи, а другите два пръста играеха ролята на ръчички.

Момичето ме погледна с хитрите си оченца, прозрачни като фруктов бонбон, и се заля в смях.

— Виждаш ли? — каза ми тя, като караше кухата главичка на своята играчка да ми се кланя. — Последна новост. Нарича се бибабо. Подариха ми я за именния ден.

После бибабо ми направи прощален жест едновременно с двете си фланелени ръчички, а момичето изрече като скоропоговорка:

— Имало едно време трима китайци: Як, Як-цидрак и Як-цидрак-цидрони; имало едно време три китайки: Ципи, Ципи-дрипи и Ципи-дрипи-лям-помпони; и се оженил Як за Ципи, Як-цидрак за Ципи-дрипи, Як-цидрак-цидрони за Ципи-дрипи-лям-помпони.

И момичето хукна, пергелът й тракаше в мушамената чанта и вече отдалече тя ми хвърли поглед, който много напомняше погледа на малкия бибабо.

[1] Билбоке — игра, доста разпространена в миналия век: играчът трябва да надене една дървена продупчена топка на заострена пръчка. — Б.пр. ↑

СКЕТИНГ-РИНГ

Един прекрасен ден в нашия град се появиха ролкови кънки, чуждестранна новост, за която ние нямахме и понятие.

Превъзходно нещо!

Видях ги за първи път, когато по асфалтовия тротоар покрай нашата врата премина с шум непознат ученик от реалната гимназия, който ми се стори много по-висок от истинския си ръст. На краката му видях блестящи ролкови кънки, здраво прикрепени към обувките с каишки с блестящи закопчалки.

Всяка кънка имаше по четири кухи отвътре колелца — две отпред, две отзад — и тези колелца с малко необичаен звук, с шумно желязно дрънчене се търкаляха по асфалта и сами придобиваха асфалтов цвят.

Какво божествено изобретение: да се пързаляш с кънки и то през лятото!

Изведнъж като по даден знак ролковите кънки започнаха да се продават във всички магазини за играчки и за спортни принадлежности. Те допълниха асортимента на летните играчки: зелените мрежи за ловене на пеперуди, кръглите тенекиени кутии за растения, топките за крокет, бамбуковите въдици с цигаровидни синьо-червени тапички, люлките-хамаци от здрав кокосов канал и, разбира се, фойерверките.

Ролковите кънки бяха с различни цени — от скъпи никелирани до сравнително евтини с кафяви колелца от пресован картон.

Навсякъде, където имаше асфалтови тротоари, с шум и дрънчене се носеха момчета и момичета, опиянени от възможността да се пързалят с кънки през лятото из града, гдето навсякъде се виждаха димящи котли с асфалт, придаващи нещо адско на южното лято в града, и без това тежко и душно.

Така настъпи епохата на ролковите кънки.

Но това се оказа не само детско забавление. Почти едновременно с децата то завладя господата и дамите и превърна пързалянето с ролкови кънки във вечерно, дори нощно развлечение, от рода на тия в локалите. Появи се новата, най-модерна дума „скетинг-ринг“, което според нашите разбирания, на момчетата и момичетата, звучеше някак не съвсем прилично, дори порочно.

Скетинг-рингът представляваше асфалтова пързалка в специално закрито помещение, където пред входа вечер запалваха виолетови електрически фенери и до нагорещената улица долитаха призивните звуци на матчиша[1], в който също ни се струваше, че има нещо порочно.

Там отиваха млади богати господа и дами с ролкови кънки в ръце, някои пристигаха с файтони и ние, момчетата, смътно се досещахме, че тук работата не е само в пързалянето.

Разбира се, аз нито веднъж в живота си не съм бил на скетинг-ринг и не съм виждал какво става там. Според слуховете, там мъжете и жените танцували на ролки валс, притиснати плътно един до друг, а по-късно, към полунощ, потропвали „ой-ра, ой-ра“ и кейкуок[2], а около асфалтовата площадка, зад дървената бариера с цилиндрични кадифени възглавнички, имало маси, покрити с колосани покривки, до които върху специални поставки блестели запотени сребърни кофички с натрошен лед, а оттам се подавали златните гърла на бутилките с шампанско „редерер“.

Думата „редерер“ много сполучливо се съчетаваше с думата „скетинг-ринг“ и те караше да викнеш и да запееш в ритъма на „ой-ра“ пересипската босяшка песен, където скетинг-ринг презрително и жлъчно беше преименуван на скотски ринок[3].

„Вчера бях на Скотски ринок и обущата си скинах“ и т.н.

Ой-ра, ой-ра!

В глуха тъмна уличка, която излиза на кръглия площад „Гречески“, до някакъв вход под газов фенер виждам женска фигура с ролкови кънки в ръка. Половината лице е закрито от шапката, а другата половина е зелена от газовата светлина. Жената е направила нерешително движение и ти шепне сякаш поверително:

— Млади момко, искате ли да идем да се попързаляме на скетинг-ринга?

[1] Матчиш — танц с бързо темпо. — Б.пр. ↑

[2] Кейкуок — танц на северноамериканските негри, разпространен в началото на XX век в Европа и Америка. — Б.пр. ↑

[3] Скотский рынок (рус.) — говежди пазар. — Б.пр. ↑

ПЪРЗАЛКАТА

Локвите бяха почнали да позамръзват нощем, сутрин ледът в тях се трошеше под краката като стъкло на прозорец и ние трябваше да тичаме при обущаря, за да забие в токовете на обувките ни железца за кънките.

Зимата започваше с железцата за кънките и с пристигането на дърводелците, които поправяха в гимназията рамките на прозорците, на мястото на счупените стъкла поставяха нови и маджуносваха прозорците. Стъкло и маджун царяха в гимназиалните коридори. Старата замазка — суха и трошлива — се въргаляше по плочките на пода, а новата — на големи кръгли буци с отпечатъци от пръсти — стоеше върху перваза на прозорците и издаваше миризма на безир. Маджунът беше бял и жълт. С бял замазваха прозорците в актовата зала и в директорската квартира, а с жълт — прозорците на класните стаи, на коридорите и на „надзирателската“, там където рамките на прозорците бяха не бели, а жълти, или по-право — кафяви. Зимата се чувствуваше и в тънкия рязък звук на елмаза, с който джамджиите прекарваха прави линии по стъклото, допрели го до линийка, а после отчупваха дълги тесни ивици, които напомняха малко вътрешното стъкло на максималните термометри. Тези стъклени ивички с квадратно сечение лесно се чупеха и изобщо малко ни интересуваха, за разлика от пресния маджун, от чиито тежки кръгли късове си отщипвахме по малко, точехме го между дланите като тесто и го превръщахме в дълги шушулки с ръбести отпечатъци от дланите ни. От тях правехме различни удължени фигурки. Маджунът се отлепваше от дланите с гъделичкане и оставяше върху кожата приятна безирена влага. Парченцата от стария маджун скриптяха под краката ни, зацапваха пода, а тънките стъклени изрезки ставаха на сол под токовете ни.

Може би затова първият лед върху локвите и досега ми изглежда като стъкло на прозорец и есента ми мирише на жълт маджун, а началото на зимата — на бял.

Освен това, появата на железцата за кънките като че ли олицетворяваше началото на зимата.

Тези железни плочки — може да бяха и стоманени! — ромбчета с отвор по средата, подобни на ключалки, забити от обущаря „чак до края“ и здраво завинтени, недвусмислено показваха, че идва времето на пързалките.

Токовете на момчетата звънтяха по мраморните и железните стълби, по плочките на коридорите, драскаха паркета на класните стаи.

При нас зимата настъпваше бавно, като че силом. Дълго време капеха жълтите листа. Дълго време се чернееха оголените дървета, които по цвят не се различаваха много от есенната земя, стегната и студена, още непокрита със сняг.

И ето най-сетне се разнасяше вестта, че пързалката в градската градина е замръзнала.

При думата „пързалка“ аз си представях ключа за завинтване на кънките: приличаше на закръглена брадичка с отвор с квадратно сечение, с две дупчици вътре, съвсем като на свинска зурла, и завършваше с остър шип. С този шип се изчовъркваше първият сняг, набил се в дупките на железцата. След това със специален шип кънките се слагаха в отворите, завъртаха се силно и се прикрепяха към обувките с особено приспособление. За по-сигурно през ко̀сите прорези в задната част на кънките се прекарваше каишка и се затягаше силно на най-последната дупчица. После, извисен на ръст, аз тръгвах тромаво от силно затоплената съблекалня по кънтящия от студа дървен мостик към опасно блестящия още неповреден лед. Вървях, като се клатех, защото нямах още навик, и се ловях за олекотените от студа борови перила, слизах на леда, където се отразяваха електрическите лампички, накачени над централната част на пързалката, над алеите и затулените кътчета, където все пак бе по-тъмно отколкото на другите места и витаеше нещо любовно.

Доскоро почти пуста, пързалката бързо се запълваше.

Свиреше духов оркестър и неговите тържествени тактове се отразяваха от големите къщи в централната част на града.

Сърцето замираше.

Няколко знаменити любители-кънкьори с ръце зад гърба и леко приведени напред вече набраздяваха пързалката, като правеха кръг след кръг и прехвърляха на особено острите завои дългите си „норвежки“, свистящи като ножове. А в средата на пързалката изписваше вензел знаменит фигурист-студент с канадски пуловер и плетена шапка, нахлупена чак до зачервените му уши.

Тук именно веднъж някакъв здравеняк с рижа, вчесана на прав път коса, без шапка, като се засили стремително от мостика с фигурните си кънки, излетя на пързалката и без прекъсване се разписа като с елмаз върху леда: „Сергей Уточкин“ и дори направи лудешко завъртване, което предизвика всеобщ възторг и после това бе дълго коментирано.

… Сърцето ми продължаваше да примира и ето най-после я видях… Тя пристъпяше страхливо, обута още в детски обувки с копченца, и все не можеше да се задържи върху леда с новичките си „снегурочки“ с извити носове, та често спираше да си поеме дъх. С едната ръка се придържаше за облегалото на стол-шейна, а с другата, скрита в маншон, балансираше и като ме видя, замаха с малкия си кожен маншон. Поздравихме се и тя, не без усилие, се откъсна от спасителния стол и потърси опора в мене, като ми протегна двете си ръце. Ние се хванахме на кръст. Едната ми ръка се пъхна в топлото гнезденце на маншона и лекичко стисна малко влажните и топли пръстчета, извадени от ръкавицата. После стиснах цялата й китка, която ми изглеждаше нежна и безпомощна като птиче голишарче.

Кръстосали ръцете си, ние ритмично се пързаляхме по кръга и се стараехме да бъдем в такт, а щом се озовяхме под някоя електрическа лампичка, нашите сенки изчезваха, после отново се появяваха, но вече от другата страна, понякога удвоени и утроени като същинска звезда от сенки.

А духовият оркестър свиреше вълшебно-печален валс и тактовете, отмервани от пуфтящия турски барабан, излитаха отвъд пързалката и отекваха в брилянтно осветените витрини на „Дерибасовска“. И душата ми тръпнеше, бях готов да заплача от щастие, а после, като я изпращах до тях, усещах миризмата на вълнената й шубка с яка от морска котка, леко напарфюмирана с някакъв познат одеколон с аромат на цветя, свеж като пролетна градина, и ние стискахме в маншона влажните си длани, сплитахме пръсти, аз носех за каишките нейните и моите кънки и кънките ни се удряха едно о друга като леко подрънкваха, а токовете ни със забитите в тях стоманени железца звънко чаткаха, драскаха плочките на тротоара и аз виждах отстрани розовото й като кримска ябълка лице и чистичкото хубаво ушенце, което се подаваше изпод леко заскрежените й къдрици.

Както някога бе писал Фет: „Дръзкият перчем за наказание на шестнайсет побеля“.

А тя, струва ми се, нямаше повече от петнадесет. Може би беше и на четиринадесет. Вече не помня как се казваше. Сигурно Зина, Зиночка.

… Като се връщах вкъщи сам през Александровския парк, тъй пуст в тоя нощен час, аз забелязвах мъртвата тишина на зимното море, черните стволове на голите дървета и сред техните замръзнали клони изгрелите седем ярки звезди на Голямата мечка.

ЗАМРЪЗНАЛОТО МОРЕ

Познатото крайбрежие беше затрупано с плоски, доста дебели ледени блокове и местата на лома по тях светеха като зелено-синьото стъкло на черноморската вода; отгоре блоковете бяха захарнобели и по тях можеше да се върви без хлъзгане; но трудно бе прехвърлянето от един леден блок на друг, особено където имаше струпване; понякога се налагаше да сядаш на стърчащия край на ледения блок и да спускаш крак на другия или да скачаш, опирайки се с една ръка за отчупения край, който на пръв поглед изглеждаше крехък, а всъщност бе здрав като гранит. Трябваше да вървиш доста дълго из тоя хаос, докато кракът ти стъпи върху равното поле на замръзналото чак до хоризонта море. Впрочем, не беше лесно да се върви и по това на вид равно ледено пространство: често на пътя ти попадаха шевове между отделните ледове, купчини натрупани ледени късове и между тях набръчкани малки вълнички, изненадани от студа и превърнали се в лед.

Под яркото студено слънце, сияещо като живачния куршум на капитан Хатерас, блестеше чак до хоризонта недокоснатата белота на соления, едро заскрежен лед и едва на самия хоризонт се виждаше синьо-черната ивица открито море и силуетът на скования от ледовете чуждестранен товарен кораб.

Ледът под краката ми трещеше и ми даваше да разбера, че под мен се намира кънтящо, опасно пространство с много дълбока вода и че аз вървя като по кънтящ свод на ледник, чиято мрачна тъмнина долавях в дълбините под мене.

Помня скупчилите се и запоени в леда бели мехурчета въздух, който напомняше момини сълзи.

Отдясно и отляво се белееха изпъкнало ярко осветени от януарското слънце фарове — единият пристанищният, другият голямофонтанският — и малкият ледоразбивач, който димеше до входа на Практическото пристанище и твърде напомняше знаменития „Фрам“ на Фритьоф Нансен, заклещен чак до мачтите от арктическите ледове, под надвисналия над него многоцветен орган на северното сияние. И над всичко това имаше яркосиньо небе и цареше висша, неестествена тишина и някакъв нежнорозов, зимен цвят бе обагрил брега на Дофиновка, особено ясно очертан сред този режещ кристален въздух, от който секваше дишането и мъхнат скреж обрастваше края на качулката от камилска вълна, с която бе покрита главата ми над ученическата фуражка, защото ми се струваше, че нито едно живо същество не е в състояние да издържи на минус четиринадесет градуса по Реомюр.

Обаче далече по леденото пространство се мяркаха тук-там човешки фигурки. Това бяха граждани, които правеха неделната си разходка по заледеното поле, за да позяпат отблизо чуждестранния параход.

След всяка фигурка се провличаше лазурна сянка, а моята сянка, многократно пречупена и отразена от ледения лом, бягаше пред мене, изненадващо ослепителна и огромна.

Най-после се добрах до края на леда, зад който в почти черната димяща вода се издигаше грамадният тъмночервен корпус на италиански товарен параход с бял вензел на мръсно черния комин, съставен от преплетени латински букви, което придаваше на парахода особено примамлива, почти магнетична сила.

Много високо на палубата стоеше италиански матрос с дебел пуловер, с брезентова кофа в ръка и пушеше дълга евтина италианска цигара с мундщук на края, а от кръглия отвор на корпуса, на височината на триетажна къща, непрекъснато се лееше вода от машинното отделение като същински водопад и увеличаваше ледените нарастъци по старата желязна обшивка, по която и без туй имаше порядъчно дебел слой лед.

Италианският матрос махна на някого с ръка и аз видях две фигурки, които се отдалечаваха към брега и от време на време се поспираха и на свой ред махаха на италианския матрос. Зад тях се точеше двойната лазурна диря от шейната, която те мъкнеха след себе си.

Поразходих се по самия край на леда, позяпах италианския параход и поех обратно. Слънцето видимо клонеше на запад, отвъд чертите на града, отвъд белите покриви със стълбовете дим, зад синия купол на градския театър, зад паметника на Дука.

Студът се засилваше всяка минута.

Вървях машинално по дългата двойна следа на шейната и изведнъж съвсем близко до брега съгледах на повърхността на косо извисила се ледена грамада със зелен профил някакъв надпис, дълбоко и едро изчегъртан с нещо остро, може би с края на желязно бастунче, подобно на онези, които нашите калфи и работниците от заводите обичаха да носят по време на неделните си разходки.

Може би те сами си правеха тези железни бастунчета с кръгла дръжка.

И върху ледения блок аз за първи път в живота си прочетох онова съчетание от думи, чийто смисъл не ми бе съвсем ясен:

„Пролетарии от всички страни, съединявайте се!“

Имаше нещо страшно и заплашително, някакъв скрит тайнствен смисъл в тая лазурна, светеща фраза, която впоследствие така широко и мощно се разпространи по цялата ни земя.

„Какво би могло да значи това заклинание, което сякаш мигом ме сближи с хората от всички страни?“ — мислех си аз странно смутен.

Като скачах от последния леден блок върху заледените камъни на брега, видях трима граничари с качулки и фуражки със зелени околожки да се катерят по острите ледове. Те се бяха запътили към италианския кораб.

Розовото слънце блестеше по върховете на лъскавочерните им четиристенни щикове с улейчета за изтичане на кръвта.

Имаха вид на хора, които са закъснели.

Какво можеше да значи всичко това и какво отношение имаше то към думата „Искра“, издълбана на последния леден блок вероятно със същото саморъчно направено желязно бастунче на някого от хората, които возеха в шейната си нещо, обвито в зебло.

ЛЕКУВАНЕТО НА ЗЪБА

При думата „Флемер“ веднага си представях безукорно бяла, колосана и изгладена престилка, осанка на велик учен и могъща глава, ако не като на Бетховен, то поне като на Ибсен; пък да не говорим за постоянното наличие във въздуха на извънредно хигиенична миризма от смес на креозот и карамфилово масло, което ми вдъхваше някакво покорно отчаяние и съзнание за собствената ми непълноценност.

Дори баща ми, който в моите представи превишаваше нравствено всички хора по света, в присъствие на доктор Флемер изведнъж се оказваше несигурен в себе си човек с най-обикновена външност и плахи маниери.

Веднага схванах причината за плахостта на татко: не знаеше колко струва визитата и се боеше, че ще го оскубят най-малко три рубли: Впрочем за мене татко не би пожалил никакви пари.

Доктор Флемер сякаш прочете мислите му и докато си бършеше ръцете, каза със силен немски акцент, че първата визита струва две рубли, а следващите по една, без в това да влиза бакшишът на прислужницата асистентка и цената на материалите.

След това, онемял от ужас, се покатерих на зъболекарския стол, притиснах тила си към две кожени възглавнички, а Флемер започна да натиска с крак, обут в добре лъсната обувка, някаква крива ръчка с педал и аз взех да се повдигам нагоре с леки тласъци, забелязвайки как заедно с мене се повдига чашата с бледолилавата вода за дезинфекция и някакъв особен, „много научен“ плювалник с полепнало към червеното му стъкло парченце мокър памук, което по всяка вероятност бе останало от пациента преди мене.

В тихия до припадък кабинет звънко тракаше часовник.

Почувствувах плътно до себе си колосаната престилка и отворих широко уста, където веднага се пъхна показалецът на Флемер — леко космат, безупречно измит със сублиматов сапун, а после изпъкналите му сини очи зад златни очила погледнаха с известно отвращение в устата ми, след което чух погнусен глас да казва на татко, че това не е уста, а помийна яма. После долових страшната дума, произнесена с още по-голямо презрение: „дупка“.

След кратка лекция за дълга на всеки човек да се грижи за зъбите си, Флемер напрегна многозначително великолепното си чело и като обмисли мълчаливо създалото се положение, като претегли на най-точните везни всичко „за“ и всичко „против“, заяви, че няма да вади болния зъб, а ще направи всичко възможно да го запази, ще го подложи на грижливо изследване, лекуване и в края на краищата ще го пломбира с платинова пломба.

При тези думи татко трепна, но Флемер го успокои, като каза, че платиновата пломба заедно с работата ще струва само осем рубли, тоест малко по-скъпо от сребърната.

Спомням си зачервените клепачи на татковите добри очи и категоричното му съгласие за осемте рубли, в което имаше самоотвержена решимост да не жали никакви пари и ако е нужно дори да се обърне към взаимоспомагателната каса, само да запази зъба на своето момче.

Забелязах, че татковият порест врат се изпоти под твърдата яка и той несръчно я подръпна, сякаш искаше да се освободи от някакъв невидим хомот.

После Флемер пак ме накара да си отворя устата колкото може по-широко и с нещо блестящо леко докосна оголения нерв. Това предизвика такава адска болка, която би могла да се изобрази графически само по следния начин:

… нажежена до червено вълнообразна линия, която започва от точката на оголения нерв, опасва челюстта, стрелка се нагоре по слепоочната кост и избухва някъде в основата на слуховия апарат…

Извиках, но Флемер не обърна внимание. За него аз не бях човек. Той порови в някакъв буркан върху стъклената табла до плювалника, сложи с пинцет в дупката памук, напоен с остра есенция от карамфилово масло, и устата ми веднага се напълни с пареща слюнка. Флемер ми заповяда да си изплакна устата с хигиеничната вода и за благоговейно извадих пълната чаша от стегнатата подставка, сръбнах и плюнах в плювалника, любувайки се на потоците вода и слюнка, които се стичаха по червеното стъкло в черната дупка на плювалника.

С това първата визита завърши и като плати на Флемер две сребърни рубли, които той веднага записа в специална, дебела, грижливо поддържана приходно-разходна книга, татко с треперещи ръце ми помогна да се измъкна от спусналия се надолу стол.

Когато столът се спускаше надолу, дърветата зад прозореца бавно се издигаха нагоре и улицата изменяше своя ракурс…

Тръгнахме към електрическия трамвай по улица, потънала в цъфнала бяла акация. Чувствувах се като след причастие и ми бе ужасно мъчно за татко, дето заплати две рубли на Флемер и петдесет копейки на прислужницата и се задължи да плати по-нататък много по-голяма сума.

Както предсказа Флемер, зъбът ме боля още точно два часа. И през цялото време внимателно го побутвах с езика и плюех горчивата слюнка, докато най-после болката в зъба стихна.

От тоя ден почна моето почти всекидневно ходене при Флемер и лекуването на зъба, което протичаше ни бързо, ни бавно, а точно така както се полагаше по всички правила на добросъвестното лекарско изкуство.

Няма да описвам подробностите, пък и те нямат съществено значение, освен че зъболечението беше някаква част от моя живот, от тогавашното ми битие.

Ще отбележа само, че за дълго запомних чудесната улица, където практикуваше Флемер, грамадната му скъпо и солидно обзаведена квартира, която ми изглеждаше винаги празна, прислужницата асистентка с батистено боне, колосана фуста и някаква мантия, с която приличаше донякъде на монахиня.

Лекуването на зъба имаше и своите прелести.

Когато отивах при Флемер сам, без татко, аз икономисвах както парите за трамвай, така и ония джобни пари, които ми даваха в случай че ми се припие на улицата газирана вода или квас. В края на лечението се събра една сумичка от около четирийсет копейки, колкото да нямам мира от мисълта, за какво да я изхарча.

Няма да споменавам стърженето на зъба с бормашината, дето само от звука й, който ме пронизваше до мозъка на костите, цял изтръпвах. Няма да споменавам особено оня миг, когато страшно извитата игла още не се бе докоснала до оголения нерв, а цялото ми същество вече изпитваше предстоящата адска болка и пак тя, тая болка, като че боядисана в червен, огнен цвят, ме пронизваше като нажежена игла.

… от зъба през цялата челюст до най-тайните кътчета на слуховия апарат.

… след което Флемер поднасяше до носа си иглата с частица вонлив зъбен нерв и се мръщеше от отвращение.

После вече всичко тръгна гладко, макар все още да ме плашеше ужасната бормашина, която почистваше дупката със своя въртящ се свредел с мъничко топченце на края, но това е всеобщо известно нещо и не си струва да се спирам.

Затова пък колко прелестни бяха жарките одески дни и зелено-бялата тантела на цъфналите из целия град акации, тяхната сладка, дори — не се страхувам да кажа — сладострастна миризма, усещането на своето леко, още почти детско тяло, успокоеният зъб и приятната, топла пот под зимната униформа, която обличах всеки път, когато отивах да ми лекуват зъба, понеже смятах за неучтиво да посещавам такава знаменитост като Флемер с моята ленена захабена лятна униформа…

Козирката на зимната ми фуражка и нейната вътрешна част бяха покрити с гореща като вряла вода пот, която се стичаше по слепите ми очи. Въпреки всичко, чувствувах се необикновено свободен и лек, просто неземен.

Когато дупката най-после се превърна в гладко гнезденце за пломбата, Флемер пристъпи към най-важната операция в лекуването на зъба.

Величественият доктор по медицина за известно време сякаш се превърна в някакъв си немец занаятчия с тънка специалност — нещо като златар, като шлифовчик, като специалист, който съединява и разтрива бои. Настанен в зъболекарския стол, повдигнат почти до тавана, по който сновеше красива лятна пеперуда, с колосана салфетка под брадичката, аз с крайчеца на окото следях как Флемер чука нещо в малко порцеланово хаванче, после разтрива някакъв сребърен прах върху стъклена плочка, прибавя някакви капки и превръща праха в метално тъмна паста. Най-после с мъничка лопатка започва да запълня дупката на зъба ми с тая топла паста с вкус на цимент. Работеше бавно, като ту ме спускаше, ту пак ме повдигаше, трудеше се като пчела, която пуска в килийката си по капчица нектар, смесен с прашец от цветя, а после я замазва с топъл восък. Когато дупката бе запълнена, той с виртуозно движение на инструмента си сряза излишната паста, притисна с дебелия си пръст още неуспялата да се втвърди пломба и ми поръча до вечерта нищо да не ям и да дойда след два дни, когато лекуването ще бъде напълно завършено.

В последния ден ние с татко отидохме при Флемер и той дълго шлифова пломбата с бормашината, на чието шипче бе набучено картонено, а може би и шмиргелово кръгче. То бясно се въртеше, шлифовайки силно нагрятата метална пломба, и посипваше езика ми със сух шмиргелов прах. Най-после пломбата бе шлифована чудесно и докато татко, зачервен от вълнение, слагаше на бюрото на Флемер хонорара — дванадесет рубли и нещо — за работата, за материала и бакшиш за прислужницата с царствената мантия — Флемер самодоволно избърсваше ръцете си с кърпата и назидателно ми обясняваше, че пломбата ще издържи вечно и ще доживея с нея до дълбока старост, „дори може и да те надживее“ пошегува се Флемер в края на своята реч.

Излязохме на улицата с татко, който се усмихваше с болезнена усмивка.

Пломбата падна точно след един месец.

ЗАПАЛИТЕЛЕН ШНУР

За да се види това, трябва да се дойде, преди да е почнала вечернята, когато в църквата е пусто и сумрачно и само тук-там се виждат разноцветните светлинки на кандилата, които хвърлят лека позлата по рамките на иконите; когато клисарят безшумно ходи, а епитропът току-що е дошъл с шуба, отключва с щракане капака на кантонерката си, където в строг ред са разположени връзки дебели, по-тънки и съвсем тънки восъчни свещи, и в църквата още е хладно и мирише от вчера на тамян.

Посред църквата под тъмния купол на дълга верига виси полилей, отрупан със свещи, незапалените памучни фитили на които са съединени помежду си с общ запалителен шнур, а неговият край виси високо във въздуха, готов всеки миг да възпламени всичките свещи на полилея, наредени в два кръга — голям и малък.

И ето клисарят застава под полилея, като държи в ръце прът с малка запалена свещичка на края.

Щом пламъкът докосне края на шнура, мигновено избухва дълъг огън и се емва нагоре; той е погълнал шнура и по вълшебно-мълниеносен начин обикаля двата кръга свещи, като пали фитилите им сякаш всичките наведнъж, и ето че църквата се изпълва с топлата тържествена светлина на восъчните свещи, която измъква от разредения мрак на църковните ъгли разни предмети на показ:

… очукан сребърен купел, в който се извършва тайнството на кръщението…

(В такъв купел навярно са кръстили мене и моето братче Женя).

… Подиум за христовия ковчег, покрит с черно проядено от молци сукно, дървено боядисано разпятие с дървен боядисан Христос, с яркочервена рана на прободеното му ребро, с дървено подножие, изписано като малка каменна Голгота, и в грубо нарисуваните й недра зловещ череп на Адам; няколко познати икони, изпъкнали сред мрака и станали неочаквано ярки, като весело нашарените картинки от тънката книжка на Новия завет, например:

… Христос, седнал по дамски на осле, влиза в Ерусалим и ерусалимци в цветни дрехи хвърлят под копитото на сивото осле върбови клончета.

Цялата тая бутафория бе ярко озарена от полилея и от златистите пламъци на свещите, които черкуващите се вече бяха успели да наслагат пред иконите.

И колкото по-ярко и по-пъстро ставаше в църквата, потънала в светлолилавите валма на тамяна, толкова по-тайнствено и нежно синееше пролетната мартенска вечер зад тесните църковни прозорци.

МУЗИКА

Мама ме бе хванала за пухкавата ръчичка и така ние стигнахме най-близкия до нашата къща ъгъл, където се намираше пощата. Никога още не бях отивал толкова далече. В малкото си синьо палтенце с позлатени копчета с котви аз едва стигах до края на маминия жакет, обшит с ширит, така че докато мама изпращаше препоръчаната пратка, аз не забелязах да има нещо особено в пощата, освен боядисания железен сандък с два висящи катинара, силната миризма на пламтящия с пушек червен восък, която идеше някъде зад мама, и отблясъците от неговия съскащ червен пламък.

На същия ъгъл имаше будка и там мама, повдигнала воала от брадичката до носа си, изпи чаша минерална вода, а в туй време аз стисках долния край на сукнената й пола и се вдигах на пръсти, за да видя какво става там вътре в будката, но не забелязах нищо интересно освен два съединени стъклени балона. В единия имаше червен, а в другия жълт сироп. Помолих да ми дадат да опитам, но мама се засмя и не разреши.

Докато тя изваждаше малкото портмоне от черната си чантичка от моаре, обшита с разноцветни стъклени мъниста, аз гледах надолу по улицата в безпределното пространство на каменния град, това още странно за мене струпване на къщи, улици и църкви със светлосини куполи.

Оттук не виждах никакво движение, никакви признаци на градски живот, само го чувствувах по някакви необясними и за мене самия признаци.

Тогава, помня, се заинтересувах от новата ограда край малкото едноетажно здание на пощата: оградата бе направена от новички, току-що нарязани каменни блокчета от мидест варовик, наредени през едно, така че цялата невисока ограда се състоеше като че от правоъгълни дупки, редуващи се с каменни блокчета, по които на отделни места бляскаха морски мидички.

Лесно можеше да се прекачиш през тая надупчена ниска ограда и аз се откъснах от мама и опитах да направя това, дори вдигнах крака си в обувчица с помпон, когато изведнъж някакви съвсем слаби, но настойчиви и слети музикални звуци привлякоха вниманието ми; те идеха откъм пространството на града, там, където лежеше неговото каменно тяло, неговият център.

Спрях се, очарован от странното музикално явление, дълго напрягах уши и се ослушвах, тъй като, ако не се напрегнех, слетите звуци изчезваха.

— Музика — казах на мама и я задърпах за полата.

Тя погледна учудено от горе на долу към мене с продълговатите си очи през гъстия воал и пенснето.

— Музика, музика — повторих аз. — Чуваш ли?

— Къде музика? Каква музика? — попита тя.

— Там! — отговорих аз и протегнах ръчичка надолу към улицата. — В града.

— Ние също сме в града — каза мама.

— Да, но там е истинският град, там е музиката.

Мама се засмя.

— Не чувам никаква музика. Тихо е.

— Не, има музика — повтарях упорито.

— Ти си страшен фантазьор — каза тя, хвана ме за ръка и ме поведе по нашата улица „Базарна“ обратно към къщи, но въпреки това, тропкайки с новите си обувчици по плочките от лава, с които бяха павирани много от улиците на нашия град, аз чувах зад гърба си странната музика, която не можех да уподобя на нищо познато, и която ту прииждаше, ту се оттегляше, ту се засилваше, ту отслабваше.

Какво беше това?

Дълго не можех да си обясня, но веднъж съвсем неочаквано разбрах: това бе нещо съставено от далечно, едва чуто дрънчене на файтони, от чаткането на копита, от стъпките на хората, от топуркането и дрънченето на конните трамваи, от погребално песнопение, духова музика, скърцане на прозорци, шум от велосипеди, свирки на влакове и параходи, сигнали на железопътни стрелочници, плясък на гълъбови крила, звънтене от блъскащи се буфери на товарни вагони, шумол на акации, скриптеж на пясък в Александровския парк, пращене на вода през маркуча, когато градинар полива някъде рози, от прииждащия на талази възглух шум на морските вълни, от пазарска глъч, пеене на слепи просяци, отгласи от италиански латерни…

Отвявани от морския вятър, тия звуци съставяха сякаш музиката на нашия град, недостъпна за възрастните, но ясна и разбираема за малките.

ЖИВОПИС

Мама ми купи нещо подобно на албум, който се разгъваше като хармоника, на зигзаг; на дебелите му картонени страници бяха отпечатани без ред много цветни картинки на предмети от домашния бит: лампа, чадър, пътна чанта, куфарче, креват, малка топка, кукла, количка и други подобни.

Нямаше никакви надписи.

Предполагали са, че на детето ще се посочва един или друг предмет и то трябва да го назовава предимно на някакъв чужд език.

Мама избра френския.

Тя местеше пръста си и назоваваше предметите.

— Ла ламп, льо параплюи, льо портплед…

Доста лесно запомнях френските думи и старателно ги изговарях, като папагал, от което обикновените картинки придобиваха някакво особено значение, тъй като обикновеният прозорец се превръщаше в „ла фнетр“ въображението ми го рисуваше като съвсем, съвсем друг прозорец — прозорец от някакъв пъстър свят, изпълнен с малки красиви предмети, които ме поразяваха със своята точност и достоверност на рисунката и с известна условност на цвета.

Изписваха ми детското списание „Игрушечка“, в което обичах да разглеждам рисунките на разни кученца и котенца, също и на скачащи във водата жаби от един разказ, където жабите се опитваха да уловят месеца. Жабите виждаха отражението на месеца в езерото и си мислеха, че това е някаква кръгла златиста риба или нещо подобно. Разглеждах нарисуваната черна тръстика, отразена наведено в нарисуваната вода, и жабите, политнали от брега към водата ми напомняха разтворени ножици, които по френски се наричаха, както вече знаех:

… „ле сизо“.

Там имаше още и едно голямо и тъжно клепоухо куче, клекнало до спящо дете, и мама проникновено, но със скрита усмивка ми четеше стиховете, напечатани под кучето:

„В люлката детето спи,

а до него Каро бди.

Би запял той, то се знай,

но ще го изплаши с лай“[1]

У дома нямахме картини по стените. Аз дори не знаех има ли изобщо картини, нарисувани с маслени бои; познавах само акварелните бои от една тъничка и некрасива кутийка, в която имаше разноцветни таблетки, но не с истинския им цвят, а някакви тъмнокафяви, защото си служех с недобре измита четчица; нямах търпение да я измия хубаво в чашата, в която водата бе почти черна, и щом я погледнех, ми ставаше безинтересно и аз захвърлях кутийката с боите, смачквах на топка хартията с вълнисти ивици и някакви подобия на човешки лица, нацапани с четчицата, която, потопена във водата, се разпускаше, а щом я извадех, се свиваше и от заострения и тънък колкото косъм крайчец капеха мътни капки като сълзи.

И какво бе учудването ми, когато веднъж открих в килера две омазнени платна, покрити с дебела кора от засъхнали маслени бои. Взех да ги разглеждам и изведнъж грубите разноцветни петна без да зная как се превърнаха в синя емайлирана паница с полуобелени картофи, кората на картофите на спирала се плъзгаше под някакъв предмет, който се оказа кухненски нож и го държеше човешка ръка, а над всичко се бе навело човешко лице — женско, със спуснати издути клепачи, нос, устни и брадичка с телесен цвят, нарисувани на груби петна, съхранили върху засъхналата си повърхност следи от твърда четка. Разбрах, че това е портрет на жена, която бели картофи над синя емайлирана паница, и бях поразен от приликата, натуралността и достоверността — в синия емайл имаше отразени дори някакви светли прозорци.

На другото платно видях бряг, скала, море.

Познах ги веднага. Това бе нашият Ланжерон, също така праволинейно и грубо нацапотен с широка твърда четка, направена вероятно от свинска четина, тъй като едно косъмче от нея бе залепнало към светлосините ивици на обедното море и не можех да го махна, така здраво бе засъхнало. Брегът беше със светъл, малко кремав, телесен цвят, от всяко нарисувано камъче падаше къса плътна сянка и скалата също хвърляше къса лилава сянка, така че във всичко това долавях пладнешки крайморски пек, като че чувствувах нажежения чакъл и пясък, парещи отдолу босите ми крака, дори долавях миризмата на засъхналата тиня, и затишие в морето, и замайващо сияние.

Така за първи път пред мен се появи чудото на живописта.

Както сега разбирам, двете картини без рамки бяха попаднали в дома ни случайно. Нещо си спомням, като че ли мама ме беше завела в Ланжерон и там двама ученика от художественото училище правеха етюди, запознаха се с нас и после подариха на мама за спомен своите работи.

Смътно си спомням сивите им бархетни рубашки и главите им с дълги руси коси, пръснати на две страни. Имаха най-обикновен вид. Поразиха ме кутиите им със смачкани туби маслени бои, палитрите, покрити с разноцветни петна, цинковите съдчета за лак и ленено масло и, разбира се, малките сгъваеми стативи, и най-вече големите платнени чадъри, по които прелитаха сините сенки на чайките…

Сега разбирам, че това са били ученически работи, дори може би просто цапаници…

Но защо, защо и досега не мога да забравя емайлираната паница с наситеносин цвят, с груби следи от евтина четка, с отражението на прозореца; със сиво-лилавата спирала на картофените обелки и защо досега не мога да забравя юлското пладне на брега на Ланжерон, мама с блуза от соа екрю, нажежения пясък, който пари голите ми крачета, и въздушносините сенки на чайките?

[1] Стиховете в книгата са преведени от Димитър Ценов. — Б.ред. ↑

ТЕАТЪР

Имаше период, в който се увличах от театър, но не истински театър, а театър-играчка, сгъваем, който ми бе подарен или на новогодишната елха, или за рождения ми ден: една красива кутия, украсена с цветни картинки — сценки от спектакъла, включен в тая кутия: картонена сцена с красива завеса, с кулиси, с декори и с фигурки на действуващите лица, които можеха да се нареждат и местят като шахматни фигури.

Това беше най-често опера или някакво представление от рода на историко-патриотичните, като отбраната на Севастопол, или вълнуващи епизоди от живота на великия руски пълководец Суворов, където бъдещият генералисимус се появяваше най-напред като млад редник, часовой на пост до царския дворец, и където се разиграваше сцената между него и императрицата. Сцената се състоеше в това, че на императрицата, която се е показала на стълбите, много й харесва отракания смелчага часовой с перука с плитка, с бяла амуниция, с пушка, взета „за почест“. Като награда за смелата служба господарката му подава голяма сребърна рубла. Но Суворов отказва да я вземе и рапортува на своята уважаема царица, че на часовоя, когато е на пост, е забранено да взима каквото и да е; тогава императрицата с бяла перука, с кринолин, със светлосиня андреевска лента през рамо и брилянтна звезда на изпъкналата си гръд, дама строга, снажна, с двойна брадичка, похвалва младия часовой за отлично познаване на устава и милостиво слага сребърната рубла на земята до краката му, за да може след смяната на караула да си вземе рублата като награда за добра служба.

„Слушам, ваше императорско величество, уважаема господарке, най-покорно ви благодаря за царската милост“.

Така беше напечатано в специалното листче с обяснения.

А наоколо имаше декори, които представляваха колонадата на двореца, боядисаната на ивици караулна будка и кулиси във вид на поставени едно зад друго картончета с ярко изрисувани дървета, а в дъното на сцената — пейзаж от Царское село: езера с белоснежни лебеди.

Аз нареждах всичко това според плана, приложен към играта, след като турях зад кулисите запалени свещички от елха, вдигах картонената завеса с изкусно нарисувани по нея брокатови гънки и се наслаждавах на театралното зрелище, при което особено ме вълнуваше малката мидичка на суфльорската будка.

Всъщност това бе само няма застинала картина, лишена от човешки гласове, движения и музика, но дори нейната неподвижност и тишина и косото, топло осветление я превръщаха във вълнуващо зрелище от дъното на кулисите до светлините на рампата.

След удоволствието, което ми доставяше тая сцена, трябваше да спускам елегантната завеса с изрисуваните по нея брокатови гънки, четки за бои и жълта лира по средата и да започна нареждането на следващите сцени, от които най-красива и вълнуваща беше преминаването на Суворов с неговите юнаци през Дяволския мост: високи снежни върхове на Алпите, пропаст с дим от синя мъгла на дъното, с меден топ, падащ от скалата надолу, и малкото старче — Суворов, с побелял перчем над тясното костеливо чело, на кон, с издадена шпага в ръка, надава вик:

„Напред, юнаци мой!“ — което бе напечатано в обясненията към тая сценка.

Отначало към театъра ме привличаше само техническата страна на зрелището, устройството на сцената, механизмът за вдигане на завесата, подреждането на декорите и фигурките на действуващите лица, изрязани от картон, изкуственото странично осветление, в перспектива смаляващите се кулиси.

Наслаждавах се на живописната страна на спектакъла на сводестите тавани в сцените на някакви болярски пирове, на бокалите за вино, на дъбовите маси с печени лебеди върху блюдата, на диадемите, накитите и премените на древноруските красавици, на болярите с високи самурени калпаци, със скъпи кадифени кафтани[1] и ферязи[2], на воините със стоманени ризници и шлемове, на белобрадите фокусници и гуслари, на монасите и разбойниците с боздугани в ръце сред гъста, непроходима гора или смърчова горичка, изкусно изрязана от картон…

До сълзи ме вълнуваше снегът, който на гъста мрежа се сипеше върху седналия на пън мъжествен старец Иван Сусанин, а над него се изправили мустакати полски хусари, вдигнали заплашително криви саби.

Възторг извикваше у мене и едрата глава от „Руслан и Людмила“, нейните раздути ноздри, откъдето изхвърчаха цели ята сови и, разбира се, джуджето Черномор, което лети с развята дълга брада и стиска в прегръдките си приказно красивата Людмила с руски сарафан и с обичайното за дойките украшение на главата, с бяло от припадъка лице и затворени очи…

По-късно видях същото на истинска сцена, когато ни водеха на празничните сутрешни представления в градския театър, дето освен магията на декорите и скритото осветление имаше и магия на оркестъра, на музиката, на пеенето, на движението по грамадната сцена, от която хлуеше студ в силно затоплената зрителна зала, на разкошно облечените и гримирани до неузнаваемост хора — артистите, които при светлината на рампата ми се струваха невероятно дисциплинирани и движещи се като по разписание, подобно на разписанието на влаковете.

У дома се опитвах с подръчни средства да си направя малка сцена и да устройвам някакви подобия на тези спектакли с червени пожари и сини лунни нощи (като в „Аида“), които винаги ми напомняха лунните нощи в Ланжерон, където Черното море блестеше от край до край като лъскава сребърна хартия, кажи-речи същински Нил, само дето липсваха черните силуети на пирамидите и палмите.

Помня колко труд падна, за да постигна изкуствена лунна светлина.

За това трябваше да купя шоколад за две копейки, завит в прозрачна синя целофанена хартийка, и да пропусна през нея светлината от свещ върху моите саморъчно направени декори, които ми се струваха прекрасни. Тогава всичко на сцената ставаше лунносиньо. За пожар бе нужна червена целофанена хартийка и аз пак тичах в бакалницата за шоколад за две копейки с червена целофанена обвивка. И сцената ставаше тревожно пурпурна. Зноен ден в африканска пустиня постигах с помощта на жълта целофанена хартийка. Бакалинът се чудеше колко много шоколад ям. Не знаеше, че аз хвърлям шоколадчетата в кофата за боклук, за да може по-скоро да имам вълшебната целофанена хартийка за моите сценични ефекти.

И досега, когато зиме се разхождам в ярка лунна нощ из Переделкино и се любувам на снежното поле и на блясъка на златните кубета-луковички на църквата от времето на Иван Грозни, все ми се струва, че гледам неописуемо прекрасния син пейзаж през целофанената хартия на моето детство.

После настъпи времето на домашните спектакли.

Главната трудност се състоеше в намирането на завеса. Иначе какъв театър ще е, ако няма завеса? Струваше ми се, че завесата е главният елемент на театъра. Скришом измъквах от лелиния скрин новички чаршафи от тънко холандско платно с бродиран монограм Е. Б. (Елизавета Бачей) и тъй като нямах търпение да зашивам на тях халки, грубо изрязвах с ножицата кръгли дупки, за да нанижа в тях тел, обтегната между две стени, където най-безжалостно бях забил първите попаднали ми под ръка криви гвоздеи.

Гримирахме се с каквото ни попадне, залепвахме си с лепилото „синдетикон“ кой знае от какво направени бради и мустаци, червяхме с акварелни бои бузите си и аз навличах татковия нов сюртук с копринени ревери, изтичвах на сцената и произнасях ужасно бързо монолога на Чацки: „Не ще се вразумя… да, виноват, и слушам, и не проумявам, като че нещо искат да ми обяснят“ и тъй нататък. И докато леля проливаше сълзи над окончателно похабените чаршафи, докато се мъчеше да изтръгне от повредените стени здраво забитите гвоздеи и гасеше газените лампи, наредени направо на пода във вид на рампа около сцената, аз сляп и глух за всичко наоколо се провиквах: „Вън от Москва! И тука никой път. Ще диря по света, дорде ми стига взора, за оскърбеното си чувство кът! Каретата, по-скоро!“.

„Каретата, по-скоро!“[3] повтарях аз безброй пъти, обливайки се в люти сълзи.

Домашният скандал, който винаги съпровождаше любителските спектакли, също беше като че съставна част от театъра, от драматичното изкуство.

Но само един път в живота си аз почувствувах цялата страшна сила на истинския театър. Това се случи, когато татко ме заведе на „Мома без зестра“, и нейната роля се изпълняваше от великата Комисаржевска, която гастролираше в нашия театър. Наблюдавах преживяванията на бедната, хубава, горда девойка, превърната от средата, в която била принудена да живее, във вещ, почти в неодушевен предмет, изоставена от любимия човек, излязъл негодник. С бяла дантелена рокля, възсуха, измъчена, с китара в слабите си ръце тя пее отчаяна с треперещ глас: „Не, не ме е обичал той, не, не ме е обичал…“ и изпепеляваше моята душа на тринайсетгодишен гимназист. През антракта нямах сили да изляза с татко във фоайето и останах неподвижен в креслото с ръце здраво вкопчени в кадифените облегалки. Мисля, че тогава съм имал пепелявосиви устни, кръгове под очите, празен поглед, а пръстите — ледени и треперещи… Когато в последното действие излъганият Карандишев — жалък и същевременно страшен с белия си колосан нагръдник върху хлътналите гърди — изведнъж изтичва иззад кулисите и препъвайки се, стреля с пистолет в Комисаржевска, в гърба й със стърчащите лопатки, то тя не падна, както би могло да се предположи, а доста твърдо, макар и с олюляване премина по авансцената, после се хвана за железния градински стол, опря се на кръглата желязна градинска маса и така, изправена, с лице към публиката, умираше на фона на възхитителния пейзаж на Заволжието със застинали тъжни облаци и мъгляви лилави далечини, и с последни сили, кой знае защо махна от главата си своята трогателна сламена шапка с бледожълти панделки, треперещи в ръката й, а с другата ръка в дантелени маншети, със съвсем бяла и изстиваща ръка, пращаше въздушни целувки на публиката, особено на галерията, където ридаеха, припадаха, беснееха курсистки и бедни студенти, а тя — Лариса — все пращаше и пращаше на всички страни, в пълна изнемога, целувки за сбогом, всеопрощение и любов и ми се струваше, че тези целувки летят на ята като бели гълъби и кръжат ли кръжат под театралния полилей, а Комисаржевска се свличаше все по-ниско и по-ниско назад и почти легна с простреляния си гръб върху желязната градинска маса със смъкнала се ресторантска покривка и вече никого не виждаше, само ловеше с угаснал поглед прозрачните гълъби, пърхащи в залата, и аз усещах сълзи по бузите си, които не знаех как да спра…

О, как я обичах и жалех!

А когато през нощта потиснати се връщахме у дома с файтон, а татко държеше малкия театрален бинокъл на покойната ми майка и все не можеше да го пъхне в калъфа, и аз с ужас наблюдавах газовите и петролните фенери, които на равни промеждутъци се появяваха по пътя ни, в душата ми бушуваше смут, отчаяние и толкова осезателен, толкова непреодолим страх от смъртта, какъвто до тази вечер никога не бях изпитвал.

Страхът от смъртта, ужасът от нейната неизбежност кой знае защо беше свързан с бавното чаткане на подковите по гранитния паваж на нашия град, зеленикаво осветен от мъртвешката газова светлина, с ясно очертаната сянка на файтона и на мършавото конче, същинска кранта с щръкнали ребра, чиято сянка ту безкрайно се удължаваше, когато се отдалечавахме от фенера, ту почваше да се свива, губеше се за миг нейде под нас, под файтона, после минаваше на другата страна и се раждаше като нов месец, когато наближавахме следващия фенер и отново прекомерно се разтегляше заедно с клюмналата сянка на файтонджията, и нашите две сенки — татковата и моята — сякаш се появяваха от някакъв друг, отвъден свят.

Резките сенки на конските крака, които се движеха като на панти, колелата, които се въртяха, и ние тримата, пътуващи в мълчанието на спящия град неизвестно за къде, като че наистина представлявахме самата смърт.

[1] Кафтан — старинна руска мъжка дългопола връхна дреха. — Б.пр. ↑

[2] Феряз — старинна руска мъжка или женска дреха с дълги ръкави без яка. — Б.пр. ↑

[3] А. С. Грибоедов „Горко на умния“ — превел Христо Радевски. ДИ „Народна култура“ 1982 г. ↑

ФОЙЕРВЕРКИ

Продаваха се не само в магазините за играчки, но дори и в бакалниците и в разните будки. Върху парче картон бяха прикрепени образци от всички видове фойерверки:

… ракети, гилзи с барутен заряд, римски свещи, златен дъжд, слънце, бенгалски огън, шутихи[1], телефон… и техните по-малки сестри — увеселителните митральози[2].

Това бяха различни по размери и калибри картонени тръбички, изпълнени с тайнствен сив прах и облепени отгоре с цветна цигарена хартия, изпод която се подаваше фитила, черен като суха чаена шушка.

Не всички имаха еднаква форма. Например тънките и дълги като макарони шутихи бяха съставени от членчета, превързани здраво по средата с канап, наподобяващи буквата „ж“, с фитилче, стърчащо от едното членче, слънцето представляваше символ на вечното движение — нещо като горелка, съставена от четири тръбички, също тъй привързани със специален, тънък, но здрав канап към картонен квадрат с дупчица по средата за гвоздейчето, чрез което слънцето можеше да се забоде за стълб или дърво. След запалването на фитила слънцето отначало плахо изпущаше около себе си струйки златни игли, а после изведнъж се завъртяваше бясно и наистина се превръщаше от неподвижен картонен квадрат в ослепителен слънчев диск, обхванат от протуберансите на златните вихрушки; запалената от момчетата шутиха скачаше по земята като димяща жаба; мяташе се на зигзаг по улицата и на всеки свой завой стреляше с барутния си заряд, като плашеше кучетата, файтонджийските коне, минувачите и велосипедистите; дебелата гилза с барутен заряд закопаваха дълбоко в земята и от гилзата, като от артилерийско оръдие изхвърчаха с гръм огнени снопове; римските свещи бяха малко по-тънки и по-дълги и също ги заравяха в земята, но не така дълбоко; от тях една след друга на равни промеждутъци излитаха горящи топки, което отдалече можеше да се оприличи на слез, по чието стебло веднъж се появяваха жълти топки, друг път — малинови; ние, децата, най-много се възхищавахме от телефона — картонена тръбичка, която тичаше хоризонтално по здраво опъната жица и пускаше след себе си опашка от златен пясък, докато не се чукнеше в някой дънер и тогава, почерняла, полуобгорена и омаломощена от изразходвания запас сухо гориво, изведнъж се спираше и се превръщаше в мъртво тяло; великолепни бяха бенгалските огньове, които сякаш избуяваха на различни места в крайморската градина и оцветяваха с разнообразни, неестествено резки цветове всички вилни аксесоари, внезапно изпъкнали сред нощната синева: гипсови статуи на гръцки богини, фонтан, направен от шуплив варовик, решетеста беседка над стръмния бряг, ниска мраморна пейка с два нежно притиснати силуета — мъжки и женски; златният дъжд представляваше фонтан, избликващ от скромна картонена тръбичка, която се наричаше просто „златен дъжд“.

Но най-силно поразяваха въображението ми ракетите — тръбички, привързани в края на тънки дълги борови тресчици.

Фойерверките бяха докарвани във вилите от града: това бяха големи пакети, леки като перушинка, загънати в тънка хартия, също като пакетите с бельо от пералнята и подобно на тях пакетите с фойерверки бяха забодени с малки карфички.

Що се отнася до ракетите, то също ги донасяха загънати в цигарена хартия, като букети от гладиоли, само че долните им краища много се подаваха от пакета и винаги се бояхме, че ще ги счупят при блъсканицата във вагона. Дачниците и гостите донасяха фойерверките във вилата по разни начини: с конския трамвай, който скърцаше с чугунените си спирачки и тогава отиваше чак до Аркадия, където сред глинестите стръмнини и кариерите за мидест варовик пояха конете и ги впрягаха в обратна посока — с главите към града; докарваха ги с открити каляски с напукани от горещината кожени калници господа с костюми от соа екрю и с панамки с копринени панделки на райета, или със сламени американски шапки, за които се носеха слухове, че струват сто рубли.

И най-после фойерверки пренасяха в претъпканите вагончета на крайградската теснолинейка с мъничко като играчка локомотивче с голям комин и медна свирка, която огласяше околностите с тънко, ужасно рязко и дръзко свирене и то се носеше през градините на вилите към стръмните брегове, към морето, гдето на хоризонта винаги тъмнееше следа от параходен дим и се белееха платната на яхти.

Вечерно време покрай морето тук-там из прашните градини на вилите се чуваше празничната пукотевица на фойерверките, избликваха фонтанчета от златен дъжд и горяха с пушек разноцветните залези на бенгалските огньове.

Още по-късно, към полунощ, когато сивото юлско небе се обсипеше с безбройните звезди на Млечния път, започваха да пускат ракетите и последната ракета изглеждаше най-нерадостна, защото сякаш възвестяваше среднощния час и края на увеселенията.

Тя литваше в тъмния небосвод право към звездите и понякога беше не една, а няколко последни ракети. Те се разпадаха като класове от развързан сноп. В най-връхната си точка се пукаха, но звукът от избухването стигаше до земята значително по-късно от безмълвното зрелище на тяхното огнено разпадане.

По-късно прочетох у Бунин:

„Високо над заспалата земя, в небето горе в късна тъмна нощ се стрелна като огнен змей ракета, небето сряза тя с оранжев нож. Стремителен бе този неин порив, но само миг и той се пръсва лихо в елмазен дъжд — елмазени сълзи отгоре бавно капят, капят тихо.“

Фойерверките се правеха в малки фабрики извън града. Спомням си добре една такава фабрика. Намираше се зад сляпа каменна ограда на крайморска уличка, която излизаше на Малофонтанския път. Оградата беше боядисана в бяло и по цялата й дължина имаше надпис с букви колкото човешки ръст:

Пиротехническа работилница „Фортуна“

Зад оградата се виждаше железният покрив на работилницата и горните части на тайнствени прозорци. Ако се сложеха до оградата няколко строителни варовикови камъка, можеше да се покатериш по тях и да надзърнеш в прозорците на работилницата, в която имаше дървени приспособления за здраво завързване и превързване с канап на готовите картонени тръбички. Тези приспособления напомняха за нещо средновековно, сякаш ги беше нарисувал Дюрер, но хората, които работеха до тях, по нищо не се отличаваха от обикновените градски занаятчии — същите черни жилетки върху черни сатенени рубашки с цветни стъклени копчета, същите като на обущарите мустаци и бради и тънки каишки на главата, за да не им пада косата в очите. В другите помещения на пиротехническата работилница „Фортуна“ правеха картонените тръбички и чукаха в хавани барутната смес от сяра, селитра, прах от дървени въглища и бертолетова сол, от което приготвяха тесто, натъпкваха с него картонените тръбички и слагаха фитилчета. Фойерверките, наредени на купчини като дърва, съхнеха край каменните стени, а ракетите, строени по ръст като войници, от най-големите и скъпите до най-малките с хилави крачка — тия дето са по пет копейки и дето понякога момчетата от улицата си купуваха с общи пари.

Веднъж купих ракета, която не беше здраво привързана към тънката борова тресчица с чворове и грапавини.

За да пуснеш ракетата, трябваше да я опреш вертикално до нещо и да запалиш фитилчето. Тогава с бясно съскане, като удряше в земята струя златен дъжд, ракетата се устремяваше нагоре, оставяйки след себе си рехава огнена диря, която лъкатушеше, защото теглото на главичката и дължината на крачката й не бяха точно балансирани.

Нямах търпение да дочакам вечерта и обкръжен от другарите си, из така наречената „голотия“, аз бързо опрях ракетата до бордюра на тротоара, а един гимназист от горните класове, който в момента минаваше, ми подаде запалената си цигара и аз незабавно я доближих до фитила.

От ракетата избликна струя златен дъжд. И подвластна на реактивния взрив, ракетата подскочи на жалкото си тънко краче, но веднага загуби равновесие, тъй като крачето й се счупи и ракетата падна на улицата подобно на инвалид, който е загубил патерицата си, замята се на едно място, после сякаш машинално запълзя на зигзаг, влачейки след своето сякаш посечено тяло счупения си крак, и накрая се блъска в стъблото на една акация и замря завинаги, изпущайки облаче вонлив дим, като душа, която мигом се разсейва в огромния свят.

Стояхме поразени от тая ужасна гибел и едва не ревнахме, като че пред очите ни загина живо, разумно същество, а ведно с него и всичките ни надежди, да не говорим за моето петаче.

В пиротехническата работилница от време на време избухваше пожар и тогава там се стичаха цели тълпи зрители като на голям народен празник: това беше димно-огнена, разнобагрена, стреляща и бясно кръжаща стихия; в нея като че прозираше нещо средновековно, дори още по-древно — някакво китайско празненство, когато по улиците на Шанхай, Пекин, Кантон са се нижели процесиите на синовете на поднебесната империя под трясъка на скачащите шутихи, под оръдейната стрелба на гилзите с барутен заряд, понесли на пръчки дълги дракони от цигарена хартия.

От пожара изхвърчаха въгленчета, които падаха върху димящия пелин из пущинаците.

Понякога си представях и обсадата на Севастопол, как английски и френски фрегати изпращат от своите бордове бойни ракети върху керемидените покриви на обгорелия руски град.

А сега виждам като в тежък сън гигантска ракета с желязна пускова конструкция и на нейния връх малко обгорено човече, което се мята, затворено между четирите стени на тясната кабина, удря с юмруци по суперметалните стени и крещи отчаяно:

„Спасете ме! Спасете! В името на бога и небето, спасете!“

… Но никой вече не може да го спаси — няма на земята такава сила, — и то загива в облака от огнен дим, сред знамена на ивици и звезди, сред щракането на кинокамерите и брътвежа на репортерите, и димният облак отлита в безстрастното атлантическо небе като освободена душа, изтръгнала се завинаги от своя плен — тялото.

А що се отнася до митральозите, то те нямаха нищо общо със знаменитите митральози на Парижката комуна. Това бяха дебели картонени тръбички, облепени от едната страна с цигарена хартия, а на другата страна от едно картонено кръгче стърчеше връвчица, която трябваше да се дръпне и тогава от митральозата с лек и безопасен изстрел излиташе заряд: барутен дим и шепа книжни конфети, които обсипваха красиво вчесаната главичка на хубавата гимназистка, а след това застилаха намазания с восък паркет на големия салон, по който ловко се плъзгаше и въртеше атлазената обувчица, а над нея елегантният шлейф се развяваше във валс.

[1] Шутиха — фойерверъчна ракета, оставяща зигзагообразна следа — „шегаджийка“. — Б.пр. ↑

[2] Митральоза — картечница. — Б.пр. ↑

БОЛЕСТТА

По време на зимните епидемии от скарлатина и дифтерит леля окачваше на кръстчетата, които ние с Женя носехме под камизолките, малка торбичка-талисман, където зашиваше няколко скилидки чесън. Това се смяташе сигурно предпазно средство срещу всяка заразна болест.

Уви, на мен не ми помогна нито киевско-печорското синьо емайлирано кръстче на копринено шнурче, нито талисманът с чесън.

Едва се добрах до къщи, в коридора повърнах. Криво-ляво смъкнаха натежалата чанта, свалиха ми шинела, който ми се струваше още по-тежък от чантата, просто като оловен. Докато ме събличаха и слагаха да легна, няколко пъти губех съзнание. Някъде дълбоко гърлото ми се беше подуло и ме болеше.

Целият горях.

Общо взето аз обичах да боледувам, разбира се, не сериозно и опасно, а само леко: приятна топлина, до кревата на виенски стол — чаша сироп, зелената лампа на татковото бюро е закрита с разтворена книга, та да не ми пречи светлината, приятна тишина, не трябва да учиш уроците за утре и да ставаш рано, може да си мечтаеш, малко да се поглезиш:

… дайте ми това, донесете ми онова; нека Женя да не трака с кубчетата; яде ми се сандвич с шунка; прочетете ми на глас Жул Верн…

Не живот, а рай!

Сега всичко беше друго: мъчителна потискаща тишина, гадене, тягостен унес — полунаяве, полунасън, и страшният блясък на стъкления термометър, изпълнен почти до края на тъмната ивица живак.

„Четиридесет и един и две десети“.

Гласът на татко, който ми мери температурата, пресеква, хладната ръка, която той внимателно слага на челото ми, се дръпва като от нагорещена печка, колосаните маншети трещят като гръм: всичко в моето съзнание е невероятно преувеличено.

Неволно стенех.

— Той гори — отчаяно казваше татко.

Колко пъти през живота си съм чувал тези таткови думи, които изразяваха такава душевна болка и безсилие, че ми ставаше още по-страшно.

След това, както винаги при сериозна болест, се започна: мъчително очакване на доктора, тревожно настойчив, кратък, твърде силен звън в коридора, зловещият дълъг сюртук на доктора, още по-зловещата кожена чанта, златни очила, златен часовник, златна верижка, златни копчета за ръкавели, сребърната супена лъжица, която му подаваха върху чиста, извадена от скрина кърпа и студената дръжка на лъжицата, с която той безпощадно натискаше моя насила изплезен, бял от налепи език…

… опипване на подутите жлези под ушите, проникване на нещо дълбоко във възпаленото ми гърло, преглед на гърдите и гърба ми и накрая няколко ужасни думи, стигнали до моето помрачено съзнание: „Типичен скарлатинен обрив“.

Състоянието ми беше близко до припадък.

„Дезинфекция, строга изолация…“

Бях опасен за околните… Леля набързо събра необходимите неща в една пътна чанта и заедно с Женка веднага се пренесе у едни познати, а татко и готвачката останаха при мен по време на боледуването.

Има ли смисъл да описвам моята скарлатина, всекидневните посещения на доктора, хапчетата, сиропите, праховете и рецептите, наподобяващи хартиени шлейфове, след това някакво много скъпо лекарство — нещо като силен солен бульон от месо, дето ми го вкарваха в гърлото с един особен прибор като пулверизатор, и кошмарните нощи с тяхната лунна светлина от кандилото, което осветяваше неподвижната фигура на татко, който бдеше до леглото ми?

… Мъчителното чувство за тежест в китките на ръцете, които сякаш непрекъснато, безмерно, безкрайно и безспир растяха, ставаха колкото възглавница, тежка като олово и в същото време въздушно лека, грамадна като вселената, но и съвсем дребна, като главичката на топлийка и дори още по-мъничка, която непрекъснато се смаляваше и превръщаше почти в нищо.

Това двойно усещане на микро- и макросвета като цели пудове и като главичка на топлийка, усещането на моите китки едновременно като мъчително тежки и още по-мъчително леки, безтегловни като някое звездно тяло, правеше съня ми едно дълго изтезание. Моето изтерзано въображение превръщаше гънките на юргана и смачкания чаршаф в пропасти и хребети на Карпатите, по които препускаше конник с мъртво детенце на гръб, а една мъртва пани лежеше пред мен в отворен ковчег и ми протягаше гальовно бели като лилии ръце, мъртва, със затворени очи, а същевременно жива, със странна усмивка, която ме подлудяваше…

… и душата ми се раждаше някъде там като прозрачен облак, който се извисяваше над сини пламъци, някакъв магьосник със змийски поглед измъчваше отделената ми от тялото душа и не й даваше да се прибере обратно в моето почти мъртво тяло, а чашата сироп пламтеше съвсем близо върху виенския стол като Огнена земя и всичко наоколо бе залято от пурпурното зарево на изригващ вулкан с потоци огнена лава по склоновете, в същото време тези потоци бяха и ледници, които се свличат от планината, ледени блокове от Юкатан, даже от Северния полюс, и една ледена планина изведнъж се изпълваше по средата с непостижимо полярно сияние и през дебелия сипкав лед постепенно прозираше фигурата на Смъртта в бял саван, с коса в костеливата си ръка.

Тя гледаше право в душата ми с празните си орбити и аз бягах от нея, плувах през незамръзнали води сред ледници, катерех се по заледените стоманени въжета на безлюден кораб, заседнал сред плаващите ледени грамади, затрупан от парчета натрошен лед, шумящ и бълбукащ в гумения мехур, сложен върху челото ми, на главата, която беше безпомощно потънала в горещата смачкана възглавница, и така ми се искаше да обърна тази възглавница откъм хладната й страна, та да се отърва най-сетне от треската, а татко само по бельо стоеше на колене пред осветената икона на Спасителя, кръстеше се и се кланяше до земята, като докосваше с разтрошената си буйна коса протритото килимче, и молеше бога да ми даде живот.

Това беше кризата…

Отстрани човек можеше да си помисли, че умирам, вече съм умрял… Но нали аз знаех, че живея и че още дълго ще живея и вече чувствувах най-съкровеното начало на своето оздравяване.

Ах, колко дълго оздравявах, колко мъчително бавно спадаше температурата ми, докато, най-накрая, изведнъж съвсем неочаквано една заран тя спадна не само до нормалната, но и много под нея и аз заспах, плувнал целият в прохладна пот, а след това с такава яснота видях как всичко наоколо придоби своя обикновен вид, познат ми открай време, как вълшебството на болестта се разнася и аз виждам старите, познати ми до втръсване предмети, усещам познатите домашни миризми (на пържени кюфтета?), дишам познатия стаен въздух, а навън все още е зима, която тая година се проточи по-дълго, същата тая зима, дето някъде по средата й ме хвана Болестта.

Докторът започна да идва по-рядко. Последния път ми предписа по веднъж на ден чашка хубав истински портвайн или както той каза с ниския си сочен бас, примижал от удоволствие: „Порто“.

Татко, заклет трезвеник, който не можеше да понася никакъв вид алкохол, дори и санценбахерска бира, татко, който се вълнуваше само при мисълта, че у нас вкъщи може да се появи вино, при думата „порто“ пребледня и долната му челюст затрепери. Но докторът с мека усмивка го убеди, че чаша хубав портвайн ще помогне за моето оздравяване, ще възстанови силите ми след скарлатината.

Татко се съгласи за виното и това съгласие от неговата уста звучеше като насила изтръгнато признание.

— Добре — каза той, — макар че по принцип съм против алкохола, но ако това е необходимо за здравето на момчето ми — така да бъде.

И той тежко въздъхна, като хвърли бърз поглед към иконата на Спасителя: сиреч, бог ми е свидетел, подчинявам се на необходимостта.

Ядях рядък ориз, сварен във вода с масло и сухари, кюфтета от кокошка, кисел от клюква[1] и по гънките на чаршафа вече имаше твърди хлебни трошици, които едва изваждах изпод обезсиленото си, отпуснато и тромаво тяло.

Виждам къщата, от чието безлюдие ушите ми звънтят, прощалния лъч на зимното предпролетно слънце, който прониква късо през пукнатината на вратата, пронизва стаята, където се извършва бавният, сладостен процес на моето оздравяване, и изведнъж заискрява с червено-кехлибарени пламъци в чашата с истинско порто, купено от татко в бакалницата на Крапивин за две рубли и петдесет копейки бутилката, с чужд етикет, със зелено метално калпаче върху дългата португалска тапа. Бутилката беше увита в луксозна, бледорозова, почти цигарена хартия.

Татко ми наливаше портвайн с такъв вид, сякаш ми даваше отрова.

… Божественият аромат на портото се разнася из цялата стая и се смесва с миризмата на лекарства…

О, как нежно се върти слабата ми глава от първата плаха глътка на това силно, сладко, сякаш изпаряващо се от езика питие, което укрепваше организма ми, носеше ми скорошно оздравяване.

[1] Клюква — вид северна боровинка. — Б.пр. ↑

ЗВЕЗДИ В ПРОЗОРЕЦА

Всъщност, аз вече бях здрав. Лющенето на кожата след скарлатината отиваше към края си. Но аз продължавах да лежа, само от време на време си позволявах да се наметна с шинела, тъй както си бях по долно бельо, и с развързани обувки на бос крак да отида до тоалетната или да постоя за миг до неразмразения прозорец.

С нетърпение чаках вечерта и се измъчвах, като пред среща. Та това си беше наистина среща. Една гимназистка, с която дори не се познавахме много добре, изведнъж, като разбрала за моята болест, започна да ми пише с неоформен, почти детски почерк, със старателно изписани букви, без правописни грешки, сантиментални писма, в които слагаше ту панделка, ту картинка, ту парфюмираше хартията и някои букви се размазваха като от сълзи и с нещо напомняха виолетки, пъхнати в писмо.

Аз й отговарях.

В крайна сметка ние се влюбихме и краткото позвъняване на пощальона, което се разнасяше в четири часа, извикваше в душата ми трепет.

— Имаш писмо — казваше татко с усмивка и ми хвърляше на одеялото премръзналия плик, от който из стаята се разнасяше миризма на ябълково лепило.

Тя пак ми определяше среща, която се състоеше в това, че в осем часа вечерта с точност до секундата ние двамата, тя и аз, трябваше да погледнем всеки през своя отворен прозорец звездите и в този момент да помислим един за друг. На следващия ден си разменяхме писма с описание на чувствата, които сме изпитали в мига, когато едновременно сме гледали звездите. Предполагаше се, че виждаме едно и също съзвездие — Касиопея, приличаше на w (дубъл „В“).

След като прочитах няколко пъти писмото и внимателно го оглеждах и душех, аз го слагах под възглавницата и започваше мъчителното очакване на вечерта, на осем часа — празнина, която нямаше с какво да запълня.

Слънцето бавно пълзеше към залез и аз следях придвижването на жълтия слънчев лъч по нашата празна къща, толкова тиха, че капките вода, бавно и ритмично падащи в мивката от кухненския кран, сякаш още повече удължаваха движението на и без това почти неподвижното време. В настъпващия сумрак аз чувах в столовата внимателните таткови стъпки, той се приближаваше до пианото, вдигаше капака; шумяха ноти и поскърцваше кръглото столче с железен винт. Бавно, сякаш четеше нотите по срички, татко започваше да свири „Четирите годишни времена“ от Чайковски, любимите неща на покойната мама. Чувствувах, че когато свири, той мисли за мама, за любовта си към нея и неговите късогледи очи, които прилежно следяха ту нотите, ту клавишите, се зачервяваха и се наливаха със сълзи. Той свиреше, а в това време аз така живо виждах…

… руска зима, чувах звънчетата на препускаща тройка, представях си крайбрежието и дългите пенести вълни, почти докосващи нозете ми, вървях по влажната алея на парка, почти оголен от вятъра, и жълтите листа капеха от черните клони, кръжаха над мен и падаха на мокрите пейки; всичко това ме вълнуваше необяснимо, дори думите „край камината“, и изпълваше душата ми с такава любов, нежност и дори отчаяние, че аз плачех, заровил лице във възглавницата, и усещах с мократа си буза прохладата на калъфката.

Особено ми харесваха „Белите нощи“, татко ги свиреше някак вглъбено, поетично, проникновено и аз си представях покрайнините на Санкт Петербург, който никога не бях виждал, и кой знае защо тъкмо Околовръстния канал с неговите неподвижни води сред слепи зидове и фабрични комини, където все гори и не догаря, отразява се и никога не може да се отрази напълно дългата във времето и пространството зора, както и тревожната безлюдност и ледения дъх на Ладога, и аз предусещах някакви огромни по важност събития, на които все някога щях да стана свидетел, и настъпилата преди тези може би кървави събития тишина и свежест на фетовския[1] май, стигнал чист до нас незнайно откъде, „от царството на ледове и сняг“ може би.

„Прекрасна нощ! Светът е нежен.

Благодаря ти, роден нощен край!

От царството на ледове и сняг

как свеж и чист излита светъл май!“

Но ето че вкъщи полека-лека притъмнява, вечер навън всичко замръзва, на прозорците отново цъфва тайнството бялата рисунка на папрати и палми, а на татковото бюро, украсено с малки изкусни перилца, с малахитова мастилница и купчина ученически тетрадки, светва нова електрическа лампа под зеления стъклен абажур и в трапезарията стенният часовник започва да хърка, нещо щраква и след това се разнася неговото плавно музикално-механично биене:

Осем!

На четвъртия удар аз съм вече до прозореца, увит в одеяло, и го отварям със замиращо сърце. Страх ме е, ужасно ме е страх, че небето може да е покрито с облаци. Но не. Какво щастие: нощта е мразовита, ясна и над отсрещния покрив в тъмното небе блестят петте звезди на Касиопея.

Гледам познатото съзвездие някак неестествено напрегнат и в същото време с усилие си представям „нея“ — как е свалила обувките си и стои по сиви вълнени чорапи на студения перваз, как страстно потръпват ноздрите на малкото й хубаво носле и с пълна гърди вдишва ледения въздух, и с широко отворени сини замечтани очи гледа „нашите звезди“, които косо висят над покрива на епархийското училище срещу тяхната къща. Тя има кръгло, нежно лице, полуотворени пълни, леко напукани розови устни, тесни рамене и здраво, все още детско и все пак моминско тяло, плътно обхванато от обикновената тъмнозелена униформена вълнена рокля без престилка. Толкова ясно си представям двете копчета отзад на високата й якичка, обточена с тънка тантела.

… И у тях сега часовникът удря осем и тя, без съмнение, гледа звездите и се мъчи ли мъчи да си представи как изглеждам, но аз не знам какъв ме вижда: нима с обраснал с косми врат, целия увит с одеяло, с развързани обувки на бос крак, с бледно, отслабнало лице и с безкрайно глупава страстна усмивка?

Часовникът вече отброява осмия удар и аз със задоволство, сякаш съм изпълнил някой много важен и много приятен любовен дълг, затварям прозореца и в неговото черно стъкло, леко полюшнато, прелита мразовитото отражение на Касиопея — „нашето съзвездие“.

[1] Фет А. А. — руски поет, написал много стихове, посветени на пролетта и месец май — оттук и съчетанието „фетовски май“. — Б.пр. ↑

РИБОЛОВ

Бих нарекъл това време в нашия град сезон на бамбуковите въдици. Градът е нажежен от лятното слънце. Рибарите със сламени шапки и летни костюми носят бамбуковите си въдици към морето. Въдиците не се побират във вагоните на конския трамвай. Затова ги държат на платформата, откъдето те стърчат с десетки и закачат с тънките си, но много здрави и еластични връхчета листата на прецъфтяващите акации.

Въдиците вече са снабдени с всичко необходимо: наполовина сини, наполовина червени тесни коркови плувки, в които са забити стоманените рибарски кукички и на тънко влакно се кандилкат оловни тежести; тънкото влакно е завързано със здрав възел за по-дебело, омотано около нагорещения от слънцето връх на въдицата.

Хубавата бамбукова въдица струва доста скъпо; да имаш истинска бамбукова въдица — светложълта, лакирана, здрава, лека, дълга — е почти неосъществима мечта, все едно да имаш ролкови кънки, пушка марка „Монте Кристо“ или старо колело, за ново, разбира се, и дума не може да става.

Ах, как завиждам на всички щастливи притежатели на големи, огромни или дори средни и малки бамбукови въдици, които гъвкаво се накланят към зелената морска вълна от скалите, от кейовете, от големите дървени греди, забити в морето край вълнолома, от купчините бетонни кесони, безредно струпани по брега на Ланжерон, от гемиите, люлеещи се на „котва“, заменена от един вързан за връв шуплест варовиков камък, откъртен незнайно кога от морските бури.

Как ме вълнуваше видът на синьо-червените плувки, потопени точно до половината в морската вода, които така плавно и примамливо поклащаха голото връхче на своето гъше перо над полегналата, гладка и лъскава като глеч вълна.

Но още повече завиждах на онези несметно богати рибари, дето можеха да ловят скумрия на „блесна“ от гемията, която виждахме да лети с издути платна по нашия залив.

„Блесната“ приличаше на изкуствена метална рибка с накачени рибарски кукички и шарени перца. Рибарят ловко боравеше с гигантската си въдица, като през цялото време подръпваше пръчката, така че бамбукът ту се огъваше като дъга, ту се изправяше и пак пъргаво огънат дърпаше с главозамайваща бързина след себе си по разпенените вълни опасната си примамка, която една хищна скумрия преследваше, захапваше я почти в движение с тясната си зъбата уста и изведнъж, блеснала на слънцето като сребристосиня копринена ивица, рибата е издигната във въздуха, закачена на кукичката.

При благоприятен вятър цялото море между Дофиновка и пристанищния фар се изпълваше с черно-белите издути платна на рибарските гемии; изпод плоските, насмолени до черно дъна, които шляпаха тежко-тежко по гребените на тинестите вълни, летяха блестящи пръски.

През тези дни пазарът изобилствуваше със скумрия. Пържеха я във всяка къща и дори пред къщите на примуси, поставени на столче в сянката на акациите. По улиците се носеше миризма на скумрия, пържена в олио.

Аз нямах нито бамбукова въдица, нито красива плувка, нито купешки тежести, нито гемия с черно-бели платна, издути от сутрешния бриз. Трябваше да ловя попчета със саморъчно приспособление, без въдица, направо с ръце, като пусках от скалата в дълбоката вода конец с някаква тежест и най-евтина кукичка на тънка пръчка. В тинестата вода, в гъмжилото от най-различни водорасли, тъмнозелени и кафяви, с малки пясъчни светли ивици и полянки между тях, се разхождаха предпазливо люспести едри попчета, които се криеха при най-лекия шум в пролуките на подводните камъни.

ПОПЧЕТА СЪС СКАРИДИ

Преди да започне риболовът, трябваше да се намерят скариди за стръв. Аз смъквах панталоните, запретвах ризата до над пъпа и нагазвах в топлата морска вода да търся скариди. Не е лесно да ги забележи човек: те са почти прозрачни и са ужасно страхливи. Как да ги хванеш? Не е за сам човек работа. Но не ми беше трудно да си намеря помощник: ще извикам някой малък плувец с изсветляла от слънцето стригана руса глава, целия почернял, само петите му останали розови, с коремче силно пристегнато с някакъв парцал във вид на пояс, което в някои семейства се смяташе за много изгодно — хем намалява апетита и на човек не му се яде, хем няма да пусне корем.

Газим двамата, държим за краищата моята носна кърпа и се опитваме незабелязано да я пъхнем под ято скариди. Ние ловим нервните скариди, като се стараем да не дишаме и да не правим резки движения, дори ако кракът ни стъпи на хлъзгав камък, парче мида или стъкло от шише, матово отшлифовано от вечното движение на прибоя.

Наловим ли достатъчно се покатерваме на скалата — шуплеста, остра, нагорещена от слънцето.

Скаридите се мятат в кърпата, от нея се стича вода, която мигом пред очите ни се изпарява от нажежения въздух. В конвулсивните движения на скаридите, озовали се в плен, има нещо галванично; те тракат като стоманени, мустаците им пробиват кърпата. Но ние сме безпощадни. Откъсваме им шийките и ги набождаме на кукичките.

Тежестта внимателно е хвърлена във водата, тънкият конец се плъзга по пръста и накрая спира — ние разбираме, че тежестта е на дъното и стръвта на кукичката плува някъде наоколо. Сега трябва да чакаме, без да откъсваме очи от подводното царство, което така приказно е разцъфтяло и блести с плетениците водорасли, с тъмната растителност под тинята, със седефения блясък на мидите и малките струйки пясък, вдигнати от някой рак, който се придвижва странешком към своето леговище, като бягаща по клавишите ръка на пианист.

Най-после всичко утихва, вихрушката от пясък изчезва, подводното царство отново потъва в лек, като че боязлив сън, и тогава изпод хралупите, обрасли с хлъзгава кадифена зеленина, изплава едро главесто попче с хищно озъбена уста и ококорени като на търговец очи.

О, колко е хубаво със своите разгънали се като ветрило перки, горният му назъбен гребен се поклаща, опашката му е разперена и хрилете му жадно дишат. Сянката му се движи вълнообразно по неравното морско дъно, изпъстрено с малки подробни изображения на бръчиците по водната повърхност, която блести някъде над попчето, сребърна и огледална от слънчевите отражения.

Попчето вижда шийката на скаридата, от която се разнася вкусната миризма на това ракообразно животинче с нежна плът. Попчето прави кръг, оглежда от всички страни примамката, но не се спуща веднага. Навярно все пак усеща някаква измама, опасност, но не може да потисне грубата си лакомия. Прокрадва се към шийката на скаридата и отначало много внимателно, почти неусетно я побутва с тъпата си муцуна, която наистина прилича на бича муцуна. Това движение като по телеграф се предава на моя пръст и аз усещам с цялото си същество лекия импулс, който сякаш ме свързва с другото живо същество, трепнало нейде дълбоко долу сред зеления сумрак на подводния свят.

Струва ми големи усилия да се сдържа и да не дръпна конеца.

Телеграфната връзка между мене и главестата риба продължава по конеца, сега вече почти като по морзовата азбука:

… точка — тире… точка — тире… тире — тире… точка…

Попчето е подозрително: предусеща някаква неясна опасност: не получава отгоре отговор на своите телеграфни запитвания… В края на краищата с мълчанието си аз приспивам неговата бдителност; то се успокоява; уверено е, че мене изобщо ме няма, че съм само плод на религиозното му въображение, няма опасност, няма бог, може да грабне вкусното парче с хищната си зъбата уста с издадена напред челюст. Чувствувам на показалеца си еластичното, упорито обтягане на конеца.

Аха, сега си мой!

С рязко движение дръпвам попчето и го мъкна нагоре, чувствувам как се блъска и мята в тайнствената глъбина неговото пъстро тяло, тъй красиво украсено с петнистите ветрилообразни плавници. Чувствувам как кукичката, нейната коварно извита в три посоки конструкция, пронизва челюстта му, седефената му буза, как конвулсивно се отварят и затварят клапите на хрилете му. Ето че се появява над водата. Виси на кукичката, от която няма отърваване — така подло е устроено кривото острие.

Измъквам го. След кратко поривисто размърдване то безсилно увисва във въздуха, в несвойствената му непозната и враждебна среда, и от него като от четчицата ми за акварелни бои се стича вода. Къде се е дянало, на какво е заприличало чудесното му, наистина самурайско одеяние и опашката му, разперена като ветрило! Останала е само голямата глава с конвулсивно дишащи хриле, тънкото хрущялче на долната челюст, изпъкналите очи и жалката четчица на опашката.

Стисвам в юмрука си лигавото му тяло, което в средата отчаяно, спазматично пулсира. Безпощадно издърпвам кукичката от седефената му буза и като пробивам с пръчка от край до край кървавочервените хриле, нанизвам попчето на канапената връзка, където вече висят няколко дребни попчета със слепени четчици на опашките.

В тая топла привечер навсякъде из града можеше да се срещнат рибари, които се връщат от морето с въдици и кофички, и с дълги нанизи попчета — светли, така наречените „пясъчни“, и тъмно петнисти — „подмолни“.

И аз носех малката си връзка с някакви си пет-шест дребни попчета с полепнал малофонтански пясък и бяла като брашно улична прах от булевард „Французки“. Жал ми беше за попчетата и особено за техните увиснали, прибрани опашчици, от които вече не капеше вода.

„Господи! — мислех си тогава (или, може би, сега) — Нима нечия грамадна ръка държи и мене като мъничко, нищожно попче и ме стиска така здраво в невидимия си юмрук, че сърцето ми трепери, свива се и всеки миг ще умре.“

Истинският голям улов на риба представляваше нещо съвсем друго.

Грамадната пясъчна ивица между лимана и морето, зад Акерман, зад Шабо, зад село Будаки, недалеч от граничната застава — малка казарма с мачта за сигнални флагове и войници-граничари, които изведнъж се появяваха с пушки на рамо и вървяха по двама, по трима — лъкатушеше по края на високия стръмен бряг, из миризливия пелин и безсмъртниче, на фона на свечеряващото се море и ивицата мъгла на хоризонта, където наполовина се бе показал големият кръг на пълната луна, още неярка, пепеляворозова, но готова всеки миг да стане пурпурна и да нарисува на прашната пътечка дългите сенки на степните треви.

Из пясъчната ивица се виждаха направени от тръстика рибарски колиби и лежаха килнати на една страна големи, черни баркаси, целите намазани с катран, с еднакво повдигнати нос и кърма, което ги правеше подобни на индианските пироги. Те нямаха нищо общо с леките одески шаланди — плоскодънни гемии, бяха истински, сериозни рибарски съдове от делтата на Дунава, или, както казваха, „от ждрелото на Дунава“.

Може би с такива съдове моите прадеди — запорожците са прекосявали Черно море и са извършвали нападения по турските брегове, като са стигали чак до Константинопол.

Рибарите доста трудно спускаха тежките си баркаси във водата, влачеха ги по пясъка, по мидените черупки, по ивицата засъхнала тиня около местата на прибоя, по мокрия чакъл, който леко блещукаше на лунната светлина.

Черният баркас откарваше струпания на куп гриб далече от брега, гдето само лунни огънчета блясваха изпод веслата, сякаш нейде далеч на хоризонта секваха огниво и го хвърляха във водата. Грибът падаше тежко на дъното, а на повърхността оставаше да плава празното засмолено буренце, което плавно се премяташе от вълна на вълна. След това рибарите разпъваха тесните крила на хвърлената мрежа в широк полукръг, а краищата на въжетата, завързани към крилата от двете страни, докарваха на брега и започваше извънредно бавното, вълнуващо зрелище на изтеглянето на мрежата.

Буренцето се придвижваше към брега така бавно, както луната към своя зенит и колкото по се смаляваше тя, толкова по-ярка и по-ярка ставаше, все по-синя и по-синя.

Рибарите се нареждаха един зад друг във верига от двете страни на гриба и се започваше изтеглянето му, като отначало изваждаха само тиня, после — по няколко рака, по няколко морски звезди, морски игли и морски кончета… И те все се множаха върху ивицата изтеглена мрежа. Замяркаха се и отделни риби, които бляскаха на лунната светлина.

Краищата на гриба постепенно се доближаваха, широката подкова се превръщаше в тесен пръстен. Изпод водата се показваше торбата, която гъмжеше от риба. И тая торба вече с усилия извличаха на брега.

Прекалено ярката луна вече застиваше в своя зенит, като заливаше всичко наоколо със синята сребриста светлина на студения бенгалски огън.

Мрежата кипеше от трепкащото сребро на скумрията и другата риба, натъпкала се там в несметно количество. Лунната светлина заливаше цялото крайбрежие — студената пясъчна ивица, лимана с целебната миризма на гнило от неговата кал и гъст солен разтвор, урвите, обрасли с пелин, с дива маслина, и ми се струваше, че виждам в лунно сияние Буджакските степи, кулите на старинна турска крепост, цигански огньове и каруци, младия къдрокос Пушкин, очите на Земфира, в които проблясва луната, и Алеко с нож в ръка, в който луната също проблясва сиво-синкаво, и ми се привиждаха мъчителни сънища, и всичко това ставаше някъде съвсем наблизо, просто край мен, „под дрипави шатри“ и „вредом страсти смъртоносни, и от съдбата няма мир“[1], и над всичко това малка, колкото ново петаче луна, която едва-едва наднича над плетищата и лозниците на Будак през леко лятно облаче, досущ око на риба.

Късно вечерта се прибрах на нашия таван. През прозорците, разположени косо на покрива, се виждаха тъмните купни на овощните дръвчета и далечното поле, цялото бяло на лунната светлина. Женка спеше в брезентовото си походно легло. Татко четеше Лесков на свещ под стъклен похлупак. Нощта бе топла и той бе разкопчал яката на бродираната си рубашка. Цялата мансарда миришеше от мене на сол и прясна риба. По босите ми крака бляскаха сребърни рибешки люспици. Приближих се до дъсчената маса, където ми бе оставено кисело мляко. Татко беше последовател на Мечников и ни караше преди лягане да ядем кисело мляко. Дълбоката паница с кисело мляко беше покрита отгоре със стар, вече пожълтял вестник. Махнах вестника и видях киселото мляко, ярко осветено от синята лунна светлина. Сипах в паницата захар, която отначало пожълтя, после започна да се разтваря и да потъва в киселото мляко. Ядях с наслада превъзходната прохладна храна със сребърна лъжица с маминия монограм на дръжката. И сребърната лъжица, и киселото мляко, и далечната степ навън, и част от татковата ленена рубашка в тъмнината на мансардата — всичко това имаше цвета на необикновено красивата, ярка и същевременно мека лунна светлина, която изпълваше целия свят и правеше морето да блести, макар че то оставаше напълно скрито от нашата мансарда.

Чернова на някакво стихотворение:

Моя луничава, англичанко, (с ожулени нозе, с вежди ечемичени) аз помня ви, с матроска блузка и с рижите къдрици, даващи надежда. Дете на единадесет години, разбойник сякаш в пола. Робинзонка или пък казачка, спомни си, на полянката в Отрада как вързана на кол коза пасеше и как момчетата с обувки тъпи към нея топката си ритаха! Пъстрееха по тънките иглици на тръните като мерджанен наниз зрънцата алени за теб… И хвана ти кънтяща твърда топка, понесе я като глава за динената и опашка, подобно истинска царица древна. Аз бях на тез години много мургав, почти бях черен с щръкнала коса, — гимназист Йоканаан, пишех дневник, като Печорин… твоят пръв роман. Години оттогава се изнизаха, болни и подкрепяни от патериците на нашите случайни, редки срещи. Отлитаха вихрушки сняг, черьомуха, но месецът си бе същински меч. И пак такава нощ ме чакаше, като сляп арапин чер с меч-комета в траурна ръка — във час уречен, в тайни театрални да вдигна къдрокосата перука на своята любов. А дадени ни бяха във наследство вино и кръв… и още нещо: на теб утехата — в гласа ти дрезгав, театрален, на мен — в бутилка евтино вино… Танцувай си дете-девойче, за мене пак играеш ти… А топката на детството ми куха, по твоите афиши днес кънти…

[1] А. С. Пушкин „Цигани“ — превод Людмил Стоянов, ДИ „Народна култура“, 1960 г. — Б.пр. ↑

ДЕЛФИНЪТ

След един невероятен щорм, когато цели планини от мътнокафяви водни маси се носеха косо край бреговете със скоростта на експрес, нахвърляха се с топовен гръм върху стръмните скали, и на десетки версти се чуваше да звънти като пиринчен мъгливият въздух, наситен с йодови и серни изпарения от сякаш разораното до дъно море, изведнъж настъпи затишие.

Над утихналата гладка повърхност на морето, като че нищо не е било, засия горещо слънце и ние видяхме върху девствено-гладкия, още студен пясък тялото на умрял делфин.

Той беше ничий.

Ние първи го видяхме и по всички правила той ставаше наша собственост. Обиколихме го в кръг и гледахме с възхищение силното му, като че излято и дори на вид тежко тяло, покрито с черна блестяща кожа, възхищавахме се на триъгълния плавник на гърба му, на красиво изрязаната опашка, на дългата устна, която приличаше на клюн и на уста със здрави, остри като на куче зъби, и на неподвижните му, рязко очертани очи, в които вече нищо не се отразяваше.

Той изглеждаше като жив, само че неподвижен; нещо му липсваше. Но какво? Живот? Да, сигурно му липсваше живот. Но какво е животът? Това ние не знаехме.

Отначало решихме, тъй като находката е обща, да я разделим честно поравно, наполовина. Но след това се отказахме. Ние бяхме приятели, тогава нека и делфинът да бъде на всички ни, общ.

Но какво да го правим?

Бяхме в оная възраст, когато момчетата събират колекции от пеперуди, бръмбари, правят хербарии, съхраняват в стъкленици с формалин морски кончета, морски игли, малки чиги, морски криви раци, попови прасенца, стоножки и като че встъпват в борба със Смъртта, с нейната разрушителна сила, желаят да направят вечна, да запазят от пагубното тление красотата на животинския и растителния свят, която ни заобикаля в такова изобилие и разнообразие от форми и цветове.

Но уви! Пеперудите, умъртвени с етер, въпреки всичко бързо започваха да се разлагат и изпълваха таванската ни стая с тежка миризма. Трудно беше да повярваш, че тази миризма иде от прелестните, почти безтегловни телца, от разперените пищни крилца на „адмиралите“, „зелевите пеперуди“, „копринарките“ и „мъртвите глави“. Миризмата на етер се смесваше с миризмата на сплесканите растения от хербария, които оставяха върху страниците жълти петна с миризма на гнило, подобна на миризмата на старинни книги с кожени подвързии, изгризани от мишки.

… Навсякъде смъртта побеждаваше живота…

Но ние не можехме да дадем на смъртта такова голямо, красиво, скъпо нещо като делфина. Никой от нашите приятели никога не бе притежавал такова съкровище! Дойде ни на ум да препарираме нашия делфин. Струваше ни се, че това е много лесно. А защо не? Ще одерем кожата и ще я натъпчем със слама или, още по-добре, с хигроскопичен памук, напоен с формалин, и тогава ще се получи чудесно препарирано животно, което може да продадем или, в краен случай, да подарим на някой музей. Вече ни се привиждаше медна плочка с нашите имена на дарители.

Изтичахме горе в кухнята за ножове и пристъпихме към работа. Но кожата на делфина се оказа толкова дебела, здрава, сраснала с тялото, непробиваема, че по нея дори не оставаха драскотини от нашите жалки ножове. Изтичахме за други ножове — остри, кухненски, но и те нищо не можеха да сторят на делфиновата кожа. Опитахме се да обърнем делфина по гръб и да разпорим корема му, но животното се оказа тежко като чугунен блок и не успяхме да го мръднем от мястото му ни на сантиметър. Като почовъркахме още малко по делфина и счупихме един нож, решихме да се откажем от идеята за препариране, а просто да отрежем красивата му черно-синя опашка, която наподобяваше фигурални скоби, или, в краен случай, да отрежем гръбния плавник и да го спиртосаме в голям буркан за сладко. Уви! Да се отреже плавникът бе тъй невъзможно, както ако беше направен от черна оксидирана стомана, а за опашката — и дума да не става.

Изпотени от усилията, ние набързо се изкъпахме, полежахме малко на пясъка и решихме да се ограничим само с наниз от делфинови зъби: красиво, оригинално и не представлява особен труд. Изтичахме за плоски клещи. Но въпреки всичките ни усилия, делфиновите зъби не се помръдваха от клещите. Намерихме ковашки клещи. Но и те не помогнаха. Не успяхме дори да разклатим поне един зъб.

Делфинът лежеше пред нас на пясъка съвсем цял и в ясно очертаните му стъклени очи не се отразяваше нищо, освен една бяла звезда от пладнешкото слънце.

Да изрежем ли поне очите на делфина и да ги сложим в буркан с формалин? Едното око на мене, другото на Женка. Пристъпихме към работа, като пуснахме в ход всички възможни инструменти. Пак нищо! Когато острият нож случайно се плъзна по кожата на делфина и попадна в зеницата, не можахме дори да пробием окото. Делфиновото око се оказа твърдо като скъпоценен камък — берил, топаз, ахат или нещо от този род.

Тогава, извън всякакво търпение, ние взехме да удряме делфина с чукове, опитвахме се да кълцаме където сварим кожата му с ножове, биехме го по стегнатата като гума глава с гладки овални морски камъни… Напразно! По кожата на делфина останаха само няколко едва забележими драскотини.

Тогава още веднъж се изкъпахме и с окончателно изчерпани сили се проснахме на пясъка, аз и Женка, но не братчето ми, а Женка — моят приятел, син на немец преселник, от когото наемахме за през лятото една таванска стая с прекрасен изглед към лозята, кукурузените ниви и към черно-синия облак на лятната буря с градушка и светкавици (облакът обикновено идеше от морето към степта). Женка имаше добри, слаби, вечно зачервени, като от трахома, лъчисти очи; той беше чудесен другар и по-добър компаньон от него за делфина трудно можеше да се намери. Но какво да се прави, като делфинът излезе толкова неподатлив! Ние се занимавахме с него чак до полунощ и пак нищо не направихме.

На сутринта, когато се приближихме до нашия делфин, видяхме, че по кожата и очите му са плъзнали рояци метално зелени мухи и кръжат над него във въздуха с отвратително бръмчене…

Побързахме да се отдалечим.

А на следващата сутрин делфинът вече го нямаше. Изглежда, беше го отвлякла вълна, тъй като се бе надигнала нова буря, дошла откъм Анадолското крайбрежие на Турция, а може би дори от Трапезунд.

БУРЯ В МОРЕТО

Нямаше го цяло денонощие и се върна у дома късно вечерта без колан и фуражка, с полепнала коса и страшно измачкана ученическа униформа, която, изглежда, бе покиснала в морска вода, защото още не беше изсъхнала.

На всички въпроси отговаряше с упорито мълчание и по посинелите му устни играеше плаха и до голяма степен горделива усмивка, а кафявите му очи имаха странно вцепенен израз, какъвто обикновено имат хора, срещнали се в очи със смъртта.

Чак след няколко години ми разказа какво се било случило с него.

… Те били трима гимназисти, другари, и като събрали рубла и половина, взели под наем стара рибарска шаланда с платно, с допълнително прикрепен кил и с камък, вързан за въже, вместо котва. Отначало искали само да се повозят, но като се озовали в морето, изведнъж с лекомислието на дванайсетгодишни хлапета решили да направят морско пътешествие до Очаков и обратно — към няколкостотин версти, което им се струвало цял подвиг.

А жаждата за подвиг винаги прави човека щур, особено когато е още хлапак.

Внезапно — както винаги става в Черно море — някъде зад Дофиновка попаднали в един от онези страшни урагани, които връхлитат от североизток и превръщат морето в кипящ котел, където грамадните вълни променят всеки миг посоката си, блъскат се и изпълват въздуха с адски грохот, звънтеж и парцали сива пяна.

Никога не ми се е случвало да преживея подобно приключение в открито море. Това приключение описвам по думите на брат ми; дори не толкова и по неговите думи, а както аз си представям цялата картина, съдейки по израза на очите му, които някак изведнъж много се промениха, станаха като на зрял човек и сякаш знаеха нещо, което никой друг освен него не знае, сякаш точно по време на урагана се бе определила съдбата на целия му живот.

Кормилото на шаландата се счупило. Платното било скъсано на две. Нямали весла. Шаландата се носела по волята на бурята, ту хлътвала дълбоко между две водни планини, ту излитала нагоре почти преобърната и загребвала с бордовете, с носа, с кърмата вода, която стигнала до половината на старата черупка, и тя скърцала с всичките си разнебитени части. Черпакът и манерката с прясна вода плавали във водата, напълнила шаландата.

Изливал се дъжд. Вятърът раздърпвал мокрите им дрехи. Вече нищо наоколо не се виждало. Нощта настъпвала и преди окончателно да се стъмни, изведнъж на млечносивото небе, над летящите водни табуни, светнал розов отблясък — някъде зад облаците залязвало слънцето.

На момчетата им се сторило, че бурята утихва, но се излъгали: розовата заря бързо угаснала сред черните облаци и настъпила нощ, още по-страшна от буреносния ден. Момчетата се нагълтали със солена вода. Повръщали. Шаландата всеки миг можела да потъне. Изморили се да изливат водата с почернелия дървен черпак и пробитата кофа, а накрая почнали с ученическите си фуражки и просто с ръце. Изпаднали почти в безсъзнание от люлеенето, от повръщането, плачели и с пресипнали гласове се силели да крещят в тъмното, без да се надяват вече, че някой ще чуе техните викове и молби, ще им се притече на помощ.

И отчаяни го ударили на молба към бога, но бог не искал или не можел да им помогне.

Към полунощ за кратко време облаците се разкъсали и сред тях се мярнал неясният сърп на луната. Тя посребрила вълните с бледа, мъртвешка светлина, след което нощта станала още по-страшна и по-безкрайна.

Изведнъж съгледали светлини: недалеч от тях минавал люшкан от вълните малък пътнически параход от Николаев. Момчетата се разкрещели:

— Хей, от парахода! Спасете ни! Загиваме!

Но гласовете им били съвсем пресипнали и вместо глас се чувал шепот.

Параходът минал покрай тях, без да ги забележи.

Тогава едно от момчетата си спомнило, че е взело със себе си малък дамски револвер. Хванало се за вантите и увиснало над бушуващата бездна, почнало съвсем безсмислено да стреля във въздуха и стреляло до последния патрон. Разбира се, изстрелите не се чували от рева на бурята, само малки огнени езичета излитали от дулото.

Параходът изчезнал в тъмнината заедно със своите светещи илюминатори.

От напора на вятъра мачтата се счупила и се повлякла зад кърмата на все още оцелелите въжета. Вече нямало никаква надежда. Нощта се проточила безкрайно дълго. Но на разсъмване ги спасили, не си спомням вече кой и как. Струва ми се, дофиновски рибари.

Не мога да забравя кехлибаренокафявите очи на брат ми Женя, когато ми разказваше тая история, неговите лилави устни и отпуснати рамене на обречен човек.

От тая нощ той беше обречен. Страшно не му вървеше. Смъртта ходеше по петите му. В гимназиалната лаборатория се нагълта със сероводород и едва го свестиха на чист въздух върху тревата на училищната градинка, под синкавия смърч. В Милано, близо до знаменитата катедрала, го блъсна велосипед и Женя едва не попадна под една кола. През Финската война снаряд падна в ъгъла на къщата, където нощуваше. Край Москва попадна под огъня на немски минохвъргачки. Пак по това време на Волоколамското шосе вратата на фронтовашката „емка“ му прищипна пръстите; нападна ги немска авиация и трябваше да избягат от колата в канавката.

И най-после, самолетът, на който летя над обсадения Севастопол, спасявайки се от „месершмитите“, се вряза в един хълм някъде сред безкрайната донска степ и той завинаги остана да лежи в тая суха, чужда за него земя…

ЯХТА ИГРАЧКА

Без съмнение той беше син на богати родители, защото само богатите момчета можеха да имат такава чудесна играчка-яхта, почти модел на истинска, английска, като тези, които се намират в нашите Черноморски или Екатеринославски яхтклубове, като „Нели“, „Снодропа“, „Майяни“…

Момчето я носеше пред себе си върху протегнатата си ръка и трудно бе да откъснем поглед от безупречните форми и пропорции на малкия кораб, от стройната му висока мачта, от дъсчения му корпус, лек и звънлив като музикален инструмент, от бушприта[1] му, от платната на гротмачтата, от няколкото изящно наклонени триъгълни кливера[2], и най-после от дълбокия кил[3] с оловна противотежест, подобна на цигара в края. До тънката червена ватерлиния[4] корпусът на яхтата бе боядисан със снежнобяла емайлова боя, а по-надолу цялата подводна част, включително кила — с тревистозелена боя, която придаваше много пищен вид на малката яхта.

… Момчето вървеше гордо с нова матроска блуза по сенчестите улици на града и дантелените сенки на акациите се плъзгаха по идеално чистите платна на яхтата и по луничавото гърбаво носле на нейния собственик.

Докато момчето стигна от центъра на града до вилите на Отрада, след него се образува дълга опашка от улични хлапета, които със завист и възхищение разглеждаха яхтата и предвкусваха голямото зрелище, което щеше да представлява нейното пускане във водата. Аз се присъединих към процесията и вървях до богатото момче, като от време на време умилително врънках:

— Дай да я подържа! Не бъди лош!

На което богатото момче отговаряше:

— Ама че хитрец!

Като минахме Отрада, по-сенчеста и цветуща отколкото другите улици на града ни, ние се спуснахме след богатото момче по стръмния бряг и стигнахме съвсем близо до морето, където двама дърводелци с избелели розови ризи и панталони от домашно платно строяха по нечия поръчка средно голяма шаланда. Тя бе наполовина готова и дърводелците вече заковаваха с гвоздеи към скелета й огъващите се борови дъски на обшивката. Наблизо, върху огън, бяха сложени две тенекиени кутии — едната със смола, а другата с миниум за грунд. Подвижният, саморъчно направен тезгях беше затрупан със златисти стружки, които миришеха на терпентин.

Като се приближихме до водата, ние се отдръпнахме и богатото момче благоговейно пусна яхтата си върху една дълга кристална вълна. Яхтата се отрази във водата с всичките си пищни свежи багри, затича по посока на вятъра и стройната й мачта, уравновесявана от кила, се поклащаше като метроном.

В сравнение със старата шуплеста крайбрежна скала яхтата изглеждаше съвсем малка и безпомощна.

Но колко красива беше!

[1] Бушприт — предна наклонена мачта на кораб. — Б.пр. ↑

[2] Кливер — предно триъгълно корабно платно. — Б.пр. ↑

[3] Кил — долната заострена надлъжна част на кораб или лодка — Б.пр. ↑

[4] Ватерлиния — чертата на борда на кораб, до която той нормално потъва във водата. — Б.пр. ↑

ВЗРИВ НА ВОДОРОД

… научихме, че ако парченце най-обикновен цинк се сложи в стъклен съд и се залее с най-обикновена азотна или, струва ми се, сярна киселина, ще стане химическа реакция и ще започнат да се отделят мехурчета водород; ако този газ се събере в съд и гърлото му се запуши със стъклена фуния, то водородът, като по-лек от въздуха, ще започне да излиза през тръбичката на фунията, тогава може да го запалим с клечка кибрит и водородът ще гори с тихо, спокойно огнено езиче, както бе изобразено на рисунката в дебелия учебник по физика на Краевич.

Мечтата да получа със собствени усилия и при домашни условия този лек, безвреден запалителен газ с такава сила и страст завладя въображението ми, че не можех да мисля за нищо друго. А по-нататък вече си представях картината на малък дирижабъл, който ще направя собственоръчно, ще го напълня с водород собствено производство и ще го пусна в небето, та да се чуди цялата улица, като ще сложа в гондолата някакво животно — котка или някое кротко куче — това ще придаде на моя експеримент строго научен характер, ще предизвика всеобщо възхищение, смесено с учудване: как така толкова лош ученик като мене — дори може да се каже двойкаджия — е извършил такъв блестящ научен експеримент! Та съдете после за този човек по бележките!

Тези и подобни честолюбиви мисли разпалваха до крайна степен нетърпението ми и аз, без да отлагам работата, веднага, на часа пристъпих към опита.

Обаче физическият опит за добиване на водород, който отначало ми се струваше поразително прост и лек, се оказа доста сложен, тъй като трябваха материали, лабораторни съдове и химикали, а нямах средства да се сдобия с тях.

Разбира се, специалната стъкленица за съединяване на цинка с киселината можеше да се замени с обикновена чаена чаша от бюфета, но това ще бъде съвсем, съвсем друго нещо: ще пропадне ефекта на опита! Само специална колба от тънко огнеупорно стъкло с тапа и тръбичка за излитане на газа можеше да придаде на моя опит истински научен вид, строго академична форма. Работата с цинка беше много проста: почти във всички къщи на града ни външните первази на прозорците и водосточните тръби се правеха от цинк или от ламарина, покрита с цинк, така че такива парчета можех да събера колкото си искам на който и да е строеж. Домъкнах доста такива парчета. Уви, знаещи хора ми казаха, че това не е чист цинк и не става за опита. Трябва да се намери истински, химически чист цинк, без примеси. Такъв цинк във вид на едри зърна можеше да се купи в аптеката, макар и не във всяка, а най-сигурно — в магазина за лакове и бои, при което се оказа, че тоя чист зърнест цинк струва около двайсет копейки едното пакетче. Аз нямах пукната пара. Трябваше да купя също колба, стъклена фуния, гумена тръбичка, за да пропусна получения газ през вода, също — и това бе най-същественото — да се сдобия с киселина, която в аптеката отпускаха само по рецепта, и то изключително на пълнолетни, а на малолетни изобщо не отпускаха — за никакви пари.

Ето тогава аз горчиво съжалих, че не съм достигнал пълнолетие!

Парчетата поцинкована ламарина, натрупани под кревата, предизвикваха криви усмивки у леля ми, което ми действуваше много по-силно от всяко мъмрене или дори от някои по-сериозни мерки.

Като потиснах гордостта си, аз отидох при леля и с мазен глас помолих да ми даде петдесет копейки.

Сумата беше огромна.

Но леля не се учуди, а само попита подозрително:

— За какво?

— Много, много ми трябват, леличко — с подчертано ласкав глас казах аз. — Засега това е тайна. После сама ще научите. Честна благородна дума.

— Не, преди да разбера за какво са — няма да дам. И повече не настоявай.

— О, леличко — захленчих аз, като използувах последното средство, с което се надявах да склоня и без това добрата и мекосърдечна моя леля.

Но тоя път тя бе непоколебима.

— За какво са? — повтори тя с леден глас.

— За двугърлена колба и… и… и за… киселина — изтърсих аз.

— Киселина! — възкликна ужасена леля. — Да не си полудял?

— О, леличко! — замолих се аз. — Много ми е необходимо и полезно.

— Полезно? — саркастично попита леля.

— Да, в научен смисъл — потвърдих аз, — за един физически опит.

Леля пребледня.

— Само това ни липсваше — физически опити в жилището ни! — каза тя. — В никакъв случай. Категорично ги забранявам, чуваш ли? Категорично. — Тя зашумя с полата си и се отдалечи.

… Е, кажете вие, какво друго ми оставаше да направя?

Остана ми една надежда — географският атлас на Петри. Това бе отличен, много дебел сборник от географски карти на всички страни, морета и океани на земното кълбо, с твърда подвързия от черно книговезко платно с метални ъгълчета по краищата, който в книжарниците струваше две рубли и петдесет копейки — астрономична сума. Не всички родители можеха да набавят такова учебно пособие на децата си; всъщност то не бе и по възможностите на татко; но татко винаги мечтаеше да ме направи образован човек, каквото и да му струва това; той се постара, съкрати някои свои разходи и ми купи атласа на Петри, с молба да го пазя като зеницата на окото си, така че след време да остане на Женка, а от Женка по-нататък на неговите деца и дори внуци; нека всички да бъдат високообразовани, интелигентни хора.

И сега надеждата ми бе само в атласа на Петри, който всеки момент и без особен труд можех да продам в антикварната книжарница и да получа на ръка сума от рубла и петдесет копейки, в краен случай — рубла и тридесет копейки.

Разбирах, че върша подлост, но у мене бушуваха такива страсти, че съвестта ми млъкна пред картината на великия физически експеримент, който се готвех да извърша.

Всъщност това бе желание да победя неверието си в науката, което изпитвах дълбоко в душата си, тъй като, откровено казано, превръщането на цинка във водород винаги ми се е струвало невероятно чудо; струваше ми се невъзможно в един прекрасен миг да запаля клечка кибрит, да я приближа до стъклена тръбичка и в същата минута да загори спокойното, тихо, безопасно езиче на чистия пламък, появил се тъй да се каже от никъде. Заедно с това аз вярвах, именно вярвах, в могъществото на науката, в думите, напечатани в учебника на Краевич с такъв убедителен шрифт, под гравираното върху мед изображение на стъкленица с тръбичка и пламтящо над нея езиче.

Това бе мъчителна душевна борба на вярата с неверието; в края на краищата тя трябваше някак да се разреши и колкото по-скоро, толкова по-добре. Горях от нетърпение; дори не горях, а по-скоро полудявах и моята тиха лудост, незабележима за околните, личеше само в напрегнатия поглед, с който се оглеждах в огледалото, когато минавах през антрето.

Но моят поглед и прехапаните ми устни направиха най-малко впечатление на евреина букинист, когато ловко прелистваше атласа на Петри — няма ли откъснати карти? — и като го захвърли небрежно някъде под тезгяха, нареди дребни сребърни монети, сред които така съблазнително блеснаха две по петдесет копейки с профила на императора. В джоба ми се оказаха всичко една рубла и тридесет и пет копейки и аз веднага изтичах за покупките. Изведнъж ми провървя. Аптекарят се съгласи да ми отпусне опасната киселина, когато разбра, че ми е нужна за научни цели — добиване на водород, газ в тези времена напълно невинен. При него се намери също и цинк на кристали, които имаха вид на сякаш вкаменени едри метални капки. Като ми измерваше тези химически елементи, аптекарят между другото ме предупреди, че ако водородът — не дай боже — се смеси с кислород, тоест с обикновен стаен въздух, то ще се получи така нареченият гърмящ газ, който лесно може да избухне, ако се подпали. За да се избегне това, аптекарят ме посъветва да събирам водорода в преобърната стъклена фуния и търпеливо да чакам, докато той не изтласка оттам въздуха напълно и едва тогава да пристъпя към запалване. Впрочем, каза той, може да мине и без фуния, просто с двугърлена реторта или стъкленица.

Като благодарих на аптекаря, изтичах в магазина за лабораторни принадлежности, където бях направо слисан от множеството колби, епруветки, стативи, щипци, спиртни лампи, двугърлени стъкленици, тапи от разни видове и калибри.

Особено ме вълнуваше видът на ретортите, тези стъкленици подобни на стомашни мехури с тайнствено извити стъклени израстъци, откъдето сигурно капе в най-тънка чашчица някакъв много сложен продукт на дестилация, дори може би еликсирът на живота.

Ретортите напомняха за Средновековието, стигнало до наши дни от лабораториите на алхимиците с кадифените високи шапки, с баретите, със старинните дрехи и мантии, изпогорени от различни киселини, посредством които те са добивали философския камък и са превръщали прахта в чисто злато.

Много ми се искаше да купя реторта, но нямах достатъчно пари и се ограничих с покупката на множество сравнително евтини епруветки, колбички и дори един евтин статив, който никак не ми бе нужен, но имаше такъв научен вид, че нямах сили да се въздържа от тая покупка.

Задъхан от нетърпение подобно на куче, довлякох всички тия дреболии у дома и се промъкнах като крадец през задния вход в стаята. Скрих всичко под кревата и добре го замаскирах с бялото порцеланово нощно гърне.

На другия ден помолих да ме пуснат след втория час и без да жаля краката си, хукнах към къщи, където по това време нямаше никого. Като отвори вратата, готвачката погледна подозрително възбуденото ми лице и измърмори нещо неодобрително, но аз успях да я убедя, че съм се разболял: вероятно от заушка. Добрата душа повярва на измислицата ми и дори ме посъветва да изпия за всеки случай малинов чай и по-скоро да си легна.

С хитростта на опасно луд аз можах да я убедя, че ако никой не ме безпокои и не влиза в стаята, скоро ще ми мине.

Първом се постарах да придам на експеримента внушителен характер. Направих всичко възможно, та стаята ни с три железни кревата, където спяхме татко, аз и Женка, да заприлича на кабинет на някакъв велик учен, например на Менделеев, с величественото му лице и лъвска грива.

Домъкнах от гостната стая масата, покрита със знаменитата плюшена покривка едва ли не отпреди един век, която кой знае защо смятаха за най-голямото украшение на нашия дом. Върху нея обикновено се мъдреше дебелият фамилен албум с пружинени закопчалки, където в овален и правоъгълен прорез се намираха фотографиите на всичките ни роднини и познати.

Оставих албума в ъгъла, настаних масата сред стаята и наредих върху нея няколко тома от енциклопедическия речник на Брокхауз и Ефрон от татковата библиотека, което съответствуваше на моята представа за работна маса на велик учен, отрупана освен това и с разни манускрипти; но тъй като у дома нямаше манускрипти, а да ги заменя с ученическите си тетрадки беше просто глупаво, аз взех че свих на тръбичка диаграмите си на изотермите и ги хвърлих небрежно на масата, което беше доста ефектно и много приличаше на манускриптите на учен. И тъй всичко това съчетано с лабораторните прибори, бунзеновата горелка и стария магически фенер[1] имаше според мен извънредно научен вид. И за да бъде картината пълна, трябваше само едно гъше перо в мастилницата. Уви, гъше перо у дома нямаше и дори ми минаваше мисълта да взема и отложа за известно време опита, та да прескоча през оградата в двора на професор Стороженко, където жената на професора развъждаше домашни птици, и да отскубна от опашката на напетия гъсок две белоснежни пера.

Но аз горях от нетърпение и затова не без известно съжаление трябваше да се примиря с мисълта, че никакви гъши пера няма да стърчат от мастилницата, до която лежат манускриптите.

Порадвах се отдалече на работната си маса, отрупана с цял ред епруветки и други лабораторни прибори, и пристъпих към работа.

В средата на масата върху плюшената покривка поставих двугърлена стъкленица; в едното гърло сложих тапа със стъклена тръбичка, а в другото насипах от пакетчето зрънца цинк, след това с голяма предпазливост започнах да наливам през стъклената фуния киселина. До последния момент не вярвах, че от цинка ще почне да се отделя водород. И какво беше моето възхищение и гордост, когато видях, че от цинка действително започнаха да се отделят бурно газови мехурчета, които се заиздигаха нагоре на бисерни верижки. Тогава запуших свободното гърло с тапа и известно време като омагьосан следях реакцията и се вслушвах в магическото съскане, което се чуваше от стъкленицата.

Чудото стана.

… водородът се отделяше обилно и непрекъснато, азотната киселина кипеше силно и понамирисваше на развалено. Наплюнчих пръста си и внимателно го доближих до тръбичката, на крайчеца на която веднага се образува мехурче: това беше въздух, който излизаше от стъкленицата, изтласкван от водорода.

Опитът надмина всичките ми очаквания!

… сега оставаше само да изтрая около десет-петнадесет минути, докато водородът изтласка всичкия въздух от стъкленицата и през тръбичката започне да излиза чист водород. Треперех от нетърпение по-скоро да доближа кибритената клечка до тръбичката и най-после със собствените си очи да видя как ще загори водородът с тихи и мирни пламъчета. Двугърлената стъкленица беше доста голяма и аз не знаех кога най-после въздухът ще бъде окончателно изтласкан и ще може да запаля водорода.

Струваше ми се, че чакам вече няколко часа, а в същото време бяха минали около две минути, не повече, но най-неприятното бе, че не беше възможно да се определи на око, изтласкан ли е въздухът от стъкленицата, или още не е.

Няколко пъти вече наплюнчвах крайчето на тръбичката и всеки път виждах да се издува мехурче, но не знаех водород ли е това, или въздух.

… в стъкленицата ставаше бурна реакция, зърната цинк подскачаха, стопяваха се, отделяйки мехурчета…

Нетърпението ми стигна до безумие. Нямах повече сили да чакам. А всъщност, какво да чакам? Да чакам, докато водородът изтласка въздуха? А как ще разбера това, щом те са еднакво безцветни?

Тогава злият дух на нетърпението хитро ми подшушна:

— А ти опитай. Наплюнчи тръбичката и запали мехурчето. Ако е гърмящ газ, той просто тихичко ще избухне (та мехурчето е толкова малко!), ако пък е чист водород, то ще загори с тих, спокоен пламък. И толкова. Няма никакъв риск. Нали така?

— Не е истина — шепнеше ми благоразумният инстинкт за самосъхранение, като се опитваше да възразява на коварния глас на нетърпението, но съблазънта бе тъй голяма, че аз не чух гласа на разума.

Като се суетях от нетърпение, аз наплюнчих крайчето на тръбичката и когато се образува мехурче, запалих клечка кибрит и с трепереща ръка я поднесох към мехурчето. В същия миг мехурчето избухна леко, но уви! — с това работата не свърши. След малкия, като на шега, взрив чух сякаш нещо изхлипа, след което последва зловещ всмукващ звук и видях как пламъкът на кибрита мълниеносно се всмуква през тръбичката в двугърлената стъкленица, напълнена с гърмящ газ, и пред лицето ми избухна такъв силен взрив, че аз за миг изгубих съзнание, но веднага се окопитих от звънтенето на посипалото се стъкло… при вида…

… на отровножълтия, задушлив гъбовиден дим, появил се във въздуха сред обгорената стая…

… разхвърлял на всички страни черно-зелените томове на Брокхаус и Ефрон, парченца от епруветките, обгорели остатъци от изотермическите диаграми и изкривения глобус, който в последната минута бях успял да сложа на масата до магическия фенер.

Навсякъде в стаята имаше пръски от разяждаща киселина, само аз бях цял и невредим сред този хаос, сред тази Хирошима, което още веднъж потвърди, че имам изключителен късмет, присъщ на всички момчета с две въртолчета на темето.

Готвачката се втурна в стаята с мокра кърпа и с усилие, грубо и решително усмири разбушувалата се стихия на Химията, но когато се опита да издърпа от масата знаменитата плюшена покривка, залята с воняща течност, оказа се, че тя цялата е напълно прогорена от дяволската киселина.

Покривката бе окончателно похабена. Тя се дематериализира пред очите ми — веднага щом готвачката я докосна с грубите си решителни пръсти, тя се разпадна на всички страни във вид на някакви странни влакна, а тези влакна на свой ред се превръщаха в още по-странни димящи валма и изчезването пред очите ни на такъв скъп и любим предмет на домашния лукс прониза душата ми със закъсняло разкаяние и с такъв ужас, в сравнение с който беше нищо внезапното появяване на леля на прага, с чадър, с тетрадки под мишница и с драматични сини очи.

— Така и предчувствувах! — прошепна леля, като кършеше ръце в ръкавици, а тетрадките изпопадаха на пода, откъдето се вдигаше лютива мъгла от разлятата азотна киселина, и очите, раздразнени, сълзяха…

Още един взрив.

Едно момче донесе в клас шишенце с нефт. Никога не бях виждал нефт, макар че много бях слушал за него. Тази златисто-черна, като течен шоколад течност, от която, както ми бе известно, се получаваха най-различни вещества — газ, бензин, мазут, анилин — крайно ме заинтересува и пожелах на всяка цена да я имам.

Момчето беше добро и ми подари шишенцето с нефт, още повече че това нищо не му струваше: баща му плаваше като старши механик на танкер.

И така, аз станах притежател на течността, която ми се струваше рядка и много ценна.

Искаше ми се да изуча всичките й свойства и сам да получа от нея, ако не бензин или газ, то поне малко глицерин или, в краен случай, мазут, макар да не знаех точно какво е това мазут.

Като дойдох у дома, още преди да си съблека шинела, прелях нефта в една епруветка, здраво я запуших за всеки случай с тапа и започнах да я нагрявам на своята лабораторна спиртна лампа, която издаваше вълнуваща миризма на денатуриран спирт.

Никога не престанах да се възхищавам от спиртната си лампа, от нейния памучен фитил, потопен в лилавата течност с цвета на медуза, от огнеупорното й калпаче, с помощта на което можеше мигновено да се угаси лилаво-жълтия пламък, почти невидим при дневна светлина.

Всичко беше прекрасно и строго научно!

Загледах се с възхищение в горящата лампичка и престанах да наблюдавам нагряващия се нефт, когато изведнъж се чу силен звук от отпушена бутилка — гръмък изстрел от пистолет — раздрусал цялата Отрада. Избухналият кипящ нефт беше изхвърлил тапата от епруветката и мазна, златистокафява струя пръсна в стената, потече по тапетите и за един миг трите белоснежни, тъкани, така наречени „марсилски“ одеяла, с които постилахме креватите, се покриха с петна, които не можеха да се махнат; с тъмни, вонящи, незаличими петна от нефт, вещество, което прилича на течност, но кой знае защо се нарича минерал, както научих след пълното похабяване на одеялата.

[1] Магически фенер — остаряло название на проекционния апарат. — Б.пр. ↑

РАЗЛИВИТЕ

Веднъж в нашата улична компания за кратко време се появи кадетът Жорка Сурин, който ни съобщи като нещо съвсем обикновено, че при тях в Николаев, на разливите, лесно може да се купи от рибарите плоскодънна лодка — така наречената черпалка, — разбира се, не нова, а стара, взела-дала, както се изрази Жорка Сурин, грубо скована от стари дъски, за смешно нищожна сума, около две рубли, или дори за рубла и половина.

Като сега виждам този Жорка Сурин с неговите държавни панталони, изпод които се показваха добре лъснатите с черна вакса носове на ботушите му с рижи кончови.

Виждам пъргавата фигура на Жорка с ленена, изтъняла от пране кадетска рубашка, с напречна баста на гърба, пристегната с кожен колан с медна катарама, с кадетска фуражка и сини пагони с изписани по шаблон с дебел слой маслена боя букви „О. К.“, което значеше Одески корпус, в който Жорка се учеше през зимата, а после заминаваше за цялото лято в родния си Николаев.

Изобщо кадетите от край време ни бяха врагове: мразехме ги и когато срещнехме на улицата кадет, подвиквахме след него с обиден тон:

— Кадет, на пръчка надет! Пръчката трещи, кадетът пищи.

На което кадетът неизменно отговаряше:

— А вие, гимназисти, слабаци жалки! Я излезте да ви видя сметката с лявата ръка!

Жорка Сурин беше изключение. Ние го обичахме. Той винаги носеше малка черна топка, която не бе напълнена с въздух, а беше изцяло излята от гума и подскачаше много високо. Жорка непрекъснато я удряше или в земята, или в някоя стена, или изобщо в каквото му попаднеше и с поразителна ловкост я хващаше още във въздуха с маймунските си ръце, а когато това му омръзнеше, пускаше топката в бездънния джоб на своите „държавни“ панталони.

Като чух, че на разливите в Николаев може да се купи лодка за рубла и половина, аз отначало не повярвах, но Жорка свали фуражката си, откри своята като че постлана с бял плюш глава, прекръсти се пред синия купол на Ботаническата църква и се закле, че това е свята, чиста истина, „гръм да ме порази, ако лъжа.“

И аз загубих спокойствие.

От сутрин до вечер мислех за лодката, която можеше да се купи за рубла и половина. Веднага се роди планът да замина за Николаев, да купя лодка, да направя мачта, да се сдобия някак с платно и като се спусна надолу по Буг до Черно море, да се върна в Одеса с платноходка, което ще предизвика възторг и удивление сред жителите на Ланжерон, Отрада и Малий Фонтан и всичко това — само за рубла и половина!

Съображението, че старата речна лодка няма да издържи морско пътешествие никак не ме безпокоеше, тъй като можеше да дочакам пълно затишие и да изляза от устието на Буг в морето при най-лекия — ама най-най-лекия! — бриз, което често се случва през юли, а после предпазливо да плавам покрай брега, без да се отдалечавам в открито море.

Най-странното бе това, че идеята да направя морско пътешествие — при това с платна! — със стара речна лодка, дето може да се движи само из разливите, никак не ми се виждаше безсмислица, а напротив, напълно възможно и осъществимо и вече предварително ликувах, макар, разбира се, дълбоко в мене да ме човъркаше едно съвсем дребно, но крайно неприятно червейче на съмнението. Впрочем, както винаги, страстта победи разума…

Времето беше много подходящо: татко и Женка заминаха за Крим, за да направят там приятно пътешествие пешком, а аз, като човек, който имаше два поправителни изпита, трябваше да остана през цялото лято в града и под наблюдението на леля да се готвя за крайно неприятните есенни изпити по латински и алгебра. Предполагаше се, че трябва да се занимавам не по-малко от пет-шест часа на ден, за да наваксам някак всичко пропуснато през зимата.

Дадох клетва да се занимавам, без да жаля сили, и, разбира се, вярвах свято в клетвата си.

… настъпи горещ южен юли, време на затишие и лек бриз…

Нямаше време за губене. Всичко се размъти в главата ми. И един прекрасен ден се озовах в град Николаев, където пристигнах без билет с малък пътнически параход заедно с едно момче Юрка, което ходеше по петите ми като куче, докато не ме склони да го взема със себе си, за което обеща да внесе своя пай в размер на една рубла, измъкна сребърна рубла от подплатата на ученическата си куртка и ми я показа, като се кълнеше със сълзи в лъжливите си очички, че ще ме признава за капитан и честно ще ми се подчинява.

Той ме гледаше тъй жално, тъй разпалено ми даваше честна благородна дума, дори пусна малко сополи и заподсмърча, че аз се съгласих; това отчасти ме ласкаеше: най-после и аз ще имам, както някои големи момчета, свой собствен помагач, подчинен и верноподаник, мое почти робски предано ми същество.

Вярвах, че ме обожава, че разчита на мен като на божество и е готов на всичко, за да ми докаже своята преданост. И не закъсня — доказа я, като безропотно ми връчи рублата си, добита вероятно не по най-коректния начин, за което впрочем не го и разпитвах. Добавих рублата на Юрка към моите осемдесет копейки, като избягвах да мисля откъде ги имам: по този начин се събра цял капитал — достатъчен, за да се купи и екипира една лодка.

Като минахме по безлюдния провинциален южен град под леката переста сянка на младите бели акации, в една от къщите, варосана по селски със синкава вар — или, както тука казват, с креда — ние лесно открихме Жорка Сурин, който, както си беше с басмена риза и бос, ни поведе по прашните улици при своите познати Кирякови, които живееха, както се изрази Жорка, „до самите разливи“.

Главата на семейството, акцизният чиновник Киряков, седеше на терасата по украинска риза и свиваше цигари, а готовите нареждаше в шперплатова кутийка и не ни обърна никакво внимание; после се появи каталясало от следобедната жега момче с матроска блуза — неговият син Генадий, дълъг като върлина мой връстник, и щом разбра каква е работата, веднага предложи да ни заведе на „самите разливи“ и да ни покаже лодката на един рибар, който имал намерение да я продава.

Рибаря не заварихме, но видяхме лодката, вкарана в гъстата тръстика; лодката наподобяваше дълъг черен отворен сандък, до една трета пълен с тежка блатна вода, в която плаваше също такъв черен и стар черпак с къса дръжка.

Изгребахме водата и Генадий хвана в ръка дълъг, посивял от времето прът и започна да ни вози по неподвижните водни коридори сред тъмнозелените, почти непроницаеми стени от още неузряла тръстика със светлозелени метлички, върху които бяха накацали синеоки водни кончета.

… в огледалните коридори на разливите се отразяваше привечерното небе с розови нежни облаци, а по неподвижната вода бързо тичаха с високите си крачка водни паяци и оставяха след себе си леки концентрични кръгове, които дълго се задържаха на повърхността. Забравил за какво съм тук, аз бях изцяло погълнат от непознатия ми досега свят на разливите, а лодката плуваше, като сегиз-тогиз отместваше острите като сабя стебла на папура и разклащаше върху водната повърхност овалните листа на белите водни лилии — „ненюфари“, — които вече затваряха цветовете си за през нощта и полюляваха белоснежните си топки с тук-там показали се яйченожълти тичинки. И всичко това ведно със здрача, загнезден сред непроницаемите стени на тръстиката, с тишината, с блудкавата блатна миризма на речната вода, с особено острия аромат на папур, тиня и като че на някакви нощни блатни цветя, изпускащи слаба смъртоносна отрова, ме омая…

Като се повозихме до насита из разливите, ние вкарахме лодката в тръстиката и се върнахме у Кирякови, без да видим собственика й. Трябваше да чакаме следващия ден, но и тогава рибарят не се показа, а къде живее, никой не знаеше. Така ние останахме у Кирякови няколко дни, и тези дни сега — след шестдесет години — ми се струват като упоителен сън, лек и безметежен, и същевременно пълен с кой знае откъде и защо обзел ни любовен копнеж, със страстни, „поетични мечти“, с изгубване на чувството за време, което се сля в едно безкрайно юлско пладне — палещо и омайващо, — внезапно бликнало тихомълком някъде отдолу, отстрани, от огледалните отражения на разливите.

Изпаднах в някакъв сънен шемет, който ме лиши от воля, и аз, забравил всичко на света, се наслаждавах на простото безсмислено щастие, че съществувам на земята, както вероятно се наслаждават от своето кратко битие разкошните пеперуди „адмирали“, синеоките четирикрили водни кончета, вкопчили се с лапичките си за някоя тръстика и подгънали отпуснатата си пръстеновидна опашка, направена сякаш от тюркоазени мъниста, или като водна змия, която се плъзга и криволичи в почти горещата неподвижна вода, от чиято дълбочина като опушени облачета се издигаше тиня, размърдана от някоя подводна твар, която също като мен безсмислено се наслаждава на живота.

… това бе нещо като приятен и продължителен топлинен удар, който ме е лишил от съзнанието — кой съм? защо съм? где съм?…

Семейство Кирякови гледаше на пребиваването на двете случайно попаднали у тях момчета с търпелива деликатност и само веднъж мадам Кирякова сякаш между другото попита с уморен глас:

— А родителите ви знаят ли къде се губите?

При което Юрка, без да му мигне окото, излъга, че родителите ни нямат нищо против пътуването ни в Николаев, дори обратното, много се радват, че ще разширим кръгозора си, като посетим такъв знаменит новорусийски град, известен с корабостроителниците си и куп други неща.

Не без известно неудобство ние сядахме заедно с цялото семейство Кирякови на закуска, обед и вечеря, като предварително дълго отказвахме и се кълняхме във всички светии, че сме съвсем сити, което не ни пречеше на обед да изяждаме с вълчи апетит вкусния борш и сърмите със сметана, които мадам Кирякова чудесно готвеше с помощта на дъщеря си, малко скучно момиче с безцветни ленени коси, събрани с кръгло целулоидно гребенче, каквито носеха възпитаничките на епархийските училища и приютите за сираци. Момичето не беше грозно, но бе толкова скромно, мълчаливо, незабележимо и главно скучно, та аз дори не й обърнах внимание и в паметта ми тя така си и остана момиче без име, с басмена рокля, което имаше навик с едното си прашно босо краче да почесва другото прашно босо краче.

Тя остана в паметта ми като ония блатни прашносини цветя, които растат в изобилие край тръстиката и не знаех как се казват, а просто ги наричах „синеоки-блатни“, и които така скромно красяха природата на тукашното жежко пладне!

Спяхме на терасата и през листака на дивата лоза виждахме бледото звездно небе, изнемогващо от горещината, която не спадаше дори нощем, а само малко намаляваше на разсъмване, когато изведнъж в тръстиката се разнасяше лекият шумол на ветреца, идещ откъм разливите, и вече не бе нито нощен, нито утринен, а особен, не тукашен, звезден…

… предутринен…

Един от прозорците на къщата, на стаята, където семейство Кирякови хранеха копринени буби, гледаше към терасата. Ние чувахме неуморното им шумолкане в ситата, където им слагаха пресни черничеви листа, с които те се хранеха. Също там — в празната варосана стая — държаха вече готовите пашкули, мъртви, попарени с кипяща вода. Кирякови продаваха пашкулите на фабриката за коприна, което беше за семейството допълнителен доход, също както пълненето на цигари, с което се занимаваше — както вече бяхме забелязали — в свободното си време главата на семейството, който не пушеше, а работеше по поръчка на магазина за тютюн. Семейството отглеждаше птици и свине; по двора навсякъде се срещаха петна от смачкани кървавочервени черници, тичаха токачки, пуйки. Имаше и две крави. С една дума, семейството беше рядко трудолюбиво и ние с Юрка се чувствувахме безделници и търтеи.

Но това не ни пречеше да се наслаждаваме на омайните юлски дни в затънтеното кътче на необятната Руска империя, кътче, което не приличаше на никое друго, сякаш бяхме попаднали в съвсем непозната страна при делтата на приказна река, страна с щъркели по покривите и с бели лилии, покрили от край до край неподвижната вода на разливите, където в тъмните места до самите корени на тръстиката растяха рогати водни орехчета, подобни на малки дяволчета с издути кореми, и където се спускаха хлъзгавите и жилави стебла на водните лилии, които горе се полюляваха на овалните си листа, изцяло покрили водната повърхност, подобни на плаващи палитри с нагъсто отпечатани върху тях дебели звезди от бяла и хромова боя, поизбледнели от горещите изпарения на блатната вода.

… Това беше много време преди да видя за първи път „ненюфарите“ на Клод Моне в Лондон…

От сутрин до вечер плавахме с нашето корито сред тръстиката, толкова висока, че небето над ръкавите на разлива се виждаше само като тясна бледосиня пролука с редки белоснежни юлски облаци. Събличахме се голи и плувахме около нашата черна лодка в топлата, почти гореща вода, късахме лилии, гмуркахме се на дъното и размърданата там тиня се вдигаше нагоре, и отвсякъде ни обкръжаваше тайнственият живот на блатния свят:

… кой знае защо, бръмбарите-плавачи ми бяха отвратителни. Те имаха само по две крачета; сякаш останалите им крачета се бяха откъснали и те бяха осакатели. Гребяха с двете си крачета като с весла, имаха много неприятен черен цвят и при всяко докосване изпускаха някаква бяла вонлива течност, от която пръстите лепнеха и след това беше трудно да се измие, да се премахне тая отвратително гадна миризма на бръмбар-плавач…

Пъргави водни змийчета…, тлъстички капкообразни запетайки — попови лъжички; в тях вече прозираше, долавяше се нещо жабешко: око ли? бузка ли?… Лаври… някакви блатни миди, дето отваряха и затваряха половинките си… Червеи…

Като се отблъсквахме от тинестото дъно с пръта, ние попадахме в такива глухи места, обкръжени отвсякъде с непроходима стена от тръстика, че ми ставаше страшно и този страх, този ужас от самотата, от откъсването от всичко човешко ми доставяше някакво горчиво блаженство от несподелена любов или поне предчувствие за нея. Искаше ми се да пиша стихове за разливите, за тръстиките и за бялата лилия, „копнееща щастие — за него мечта, броейки минутите страстно, които минават, безкрайно летят в пленителножаркия ден“ и за други подобни глупости.

Един ден най-неочаквано се появи собственикът на лодката, грохнал бос старец с белоснежни бакенбарди и както разбрах по-късно — севастополски герой, бивш военен моряк, видял с очите си легендарния Нахимов и знаменития матрос Кошка, а може би и младия артилерийски офицер Лев Толстой. Той беше със старинна матроска барета. Доведе го Жорка Сурин.

— Ето те искат да купят вашата лодка.

Старецът ни погледна изпод рунтави вежди със синкавозелени очички и попита:

— А колко давате?

— Заедно с пръта и черпака рубла и четирийсет копейки — едва продумах аз, като се боях, че старецът ще се обиди и ще почне да се дърпа.

Но севастополският герой се съгласи с радост. Дадохме му Юрковата рубла и двете мои двайсетачета и старецът измъкна изпод яката на ризата си меден кръст на парцалче и скри парите в платнена торбичка, която висеше до кръста. Като ни стисна с достойнство ръцете с твърдата си, сякаш изрязана от кора ръка, той се отдалечи, пушейки с малката си, окадена, почти черна флотска луличка, обкована с медно колелце.

По-нататък всичко се разви тъй бързо и просто, че всъщност няма нищо за разказване.

… приспособихме пръта за мачта, смъкнахме от въжето в двора на Кирякови една изпрана, още влажна покривка, простряна да съхне, набързо я привързахме към мачтата и с голяма мъка изкарахме нашето корито от тръстиките в чистата вода на река Буг, струва ми се там, дето тя се слива с река Ингул. До морето беше далече, оттук то дори не се виждаше, но едва излязохме от затишието на тръстиките и лек порив на нежен, топъл вятър изведнъж преобърна нашия кораб и ние, застанали до шия във водата, видяхме как той потъна заедно с покривката, пръта и черпака, и течението го отнесе в недостижимата шир.

Върнахме се мокри до кости. Стъбла на лилии висяха по нас като по удавници. Краката ни бяха изпорязани от папура. Юрка се мъкнеше след мене и пускаше от устата мехурчета, а от носа сополи, шепнешком ме проклинаше, през цялото време хленчеше и непрекъснато заядливо врънкаше да му върна рублата или поне петдесет копейки.

Зашлевих му един по врата и той млъкна, но затаи срещу мене злоба.

Семейство Кирякови ни посрещна в пълния си състав, строго, мълчаливо, огорчено от загубата на покривката. Вечерта Киряков сложи униформената си фуражка и лично ни отведе на пристанището, купи ни билети, връчи ни фунт вкусен пушен салам и две франзели, та да не пукнем по пътя от глад, собственоръчно даде нашите билети на третия помощник и проследи как се качваме по трапа на парахода. До тръгването оставаха двайсетина минути и през цялото време Киряков стоя на пристанището в своята униформа на акцизен и следеше да не би да се измъкнем. Най-после отвързаха въжетата и ние потеглихме, но още дълго виждахме на пристанището на фона на бледозеленото, почти вечерно небе със самотна звездичка и сред няколкото електрически звезди на пристанищните фенери, неподвижната фигура на Киряков.

Помахахме му отдалече със салама, но той не отговори.

Мисля, че се е върнал вкъщи, едва след като се е убедил, че параходът е излязъл в открито море.

Дълго не можах да заспя, угнетен от провала на друга моя мечта. Най-после сънят ме обори до машинното отделение, откъдето хлуеше приятен горещ въздух, наситен с миризма на стомана и масло.

… на разсъмване започна мъртво вълнение…

Усетих, че скоро ще ме хване морската болест. Измъкнах се на безлюдната горна палуба и се проснах на студената решетеста пейка. Макар морето да изглеждаше почти неподвижно, всъщност неговите съвсем полегати, блеснали при утринната зора светлозелени вълни незабележимо и широко разклащаха несигурното параходче, като го поваляха от борд на борд и имах впечатлението, че пейката ми се е превърнала в люлка и потъва надълбоко под мене, после пак издига тялото ми нагоре и студеното сияние на изгряващото слънце осветява като че неподвижната водна пустиня с цвят на тъмнозелено стъкло. Пипах с пръсти зърната на гърдите си: едното беше странно набъбнало и ме наболяваше, и до него от мургавото ми момчешко тяло бе израсъл дебел косъм, гъвкав, блестящ, черен. Почувствувах пристъп на гадене, но не от клатенето на кораба, което винаги понасях доста добре, а от нещо друго, сякаш съм се напил с топла блатна вода, която вони на бръмбари-плавачи, на техните лепкави млечнобели секреции.

Слънцето се издигаше отвъд хоризонта, морето си менеше цвета и ставаше все по-ярко, като че това бе не вода, а разтопен аквамарин.

… видях амфитеатъра на нашия град…

Нашето параходче се носеше с пълна сила към тоя амфитеатър, като оставяше зад кърмата дантелена ивица. Студеният утреник свиреше в мачтите. Тресеше ме. Зъбите ми тракаха. Как да е слязох на пристанището, на прощаване пернах още два пъти моя спътник по врата, сякаш той беше виновен за всичко, а после се затътрих по утринния, безлюден, още несъбудил се град към къщи, където заварих татко и Женка, върнали се предишния ден от Крим.

Откриха ми коремен тиф.

БЯГСТВО В АКЕРМАН

Всеки плати по десет копейки и с малкия парен катер „Дружок“ отидохме през Днестровския лиман в град Акерман. Само по себе си пътуването с „Дружок“ по лимана, който тук достигаше десетина версти ширина, бе така прекрасно, че напълно ни възнагради за всички лишения и умора, които изпитахме през време на пешеходството ни от Одеса до Овидиопол, който приличаше по-скоро на село, неугледно разхвърляно по дългата стръмнина на лимана, отколкото на уезден град.

Настанихме се на полукръглата пейка при кърмата на катера, толкова дълбоко потопен във водата, че повърхността на лимана се простираше сякаш над главите ни и само когато стъпвахме с крака на пейката и подпирахме брадички на борда, ние можехме да се любуваме на движещата се маса от глинесто мътна речна вода, набраздена от малки лилави вълнички.

Силен вятър духаше нашироко в лимана и кожата ми настръхваше. Но достатъчно беше да се скрием ниско зад борда и веднага ни облъхваше приятната топлина на пуфтящата парна машина с всичките й миризми — на кипяща вода, на смазочно масло, на намазана стомана, на блажна боя.

Всичко това предизвикваше възхищението ни.

Медната свирка леко съскаше от напиращата пара и ние с нетърпение чакахме момента, когато капитанът, същевременно и механик на катера, ще дръпне телта и свирката ще поздрави идващия насреща катер „Стрелок“, който пътуваше от Акерман за Овидиопол.

… срещата на двата катера в средата на лимана беше една от най-големите прелести на пътешествието. Двамата капитани едновременно в знак на поздрав спускаха малко знамената на комично малките, къси и топчести отгоре мачти, а после дърпаха телта, която в нашия край се наричаше „дрот“, и от медните свирки заедно с парата се изтръгваше в простора плътния, дрезгав бас на почти параходна сирена и двата катера се разминаваха с демонстративно опасна близост, като се обливаха един друг със сива речна пяна…

Само за това си струваше да избягаме от къщи!

В същото време в далечината все по-ясно и по-ясно, както при ваденка, изпъкваха очертанията на странна турска крепост с нейните кръгли многостенни кули, сякаш надвесени над сивата урва на оня, далечния бряг.

Стигнахме в Акерман малко преди залез, слязохме от катера и тръгнахме по крайбрежната ивица от влажна тиня и дебел слой тръстикови клечки, които силно пружинираха под краката ни, изтръпнали от неудобното седене върху твърдата пейка.

Планът ни беше: да пренощуваме в крепостта, а малко преди разсъмване да се промъкнем в една от гемиите, спрели до товарното пристанище, да се скрием в трюма и да излезем оттам, когато гемията, подхваната от утринния бриз, се озове вече в открито море на път за Одеса, а ако ни провърви — и до Константинопол.

Та щурманът няма да ни изхвърли в морето я, нито ще спре на брега, за да ни свали. Най-многото — да ни издърпа ушите. Впрочем ние знаехме, че черноморските търговски моряци, макар да са наглед сурови, дълбоко в душата си са добри. По такъв начин разчитахме да направим чудесно морско пътешествие на кораб с платна, да видим хора и те да ни видят, което винаги с било наша мечта.

Като обиколихме товарното пристанище, по известни признаци разбрахме, че гемията „Свети Николай“, с големи мачти и съвсем малко кормилно колело до щурманската будка, е готова да излезе в открито море веднага щом задуха сутрешният вятър: „Свети Николай“ стоеше привързан за дървения кей и трапът му не беше прибран. Но дори през нощта да го приберат, ние пак ще можем да се промъкнем на гемията по дебелото въже, с което тя бе завързана.

Още по светло се качихме в крепостта и започнахме да обикаляме вътрешните й дворове, обрасли с бял миризлив пелин. Спускахме се по разрушени стълби в някакви изби, навярно барутни погреби, където някога турците са пазели своите патрони и гюлета. С мъка се изкачвахме по срутените стълби в добре запазените кули и гледахме през тесните бойници, направени в дебелите два метра стени.

Отблизо крепостта се оказа още по-голяма, отколкото когато я гледахме отдалеч: цял град от безлюдни дворове, тесни ходници, подземни килии с взидани в стените ръждясали халки и части от железни вериги, едноетажни крепостни казарми за гарнизона и за някои други служби. Тук-там в буренака се въргаляха чугунени тела на старинни топове и няколко гюлета, на вид малки, но толкова тежки, че с мъка можеше да се повдигнат с две ръце. В един затънтен двор, особено мрачен, цял в буренак, видяхме полуизгнила дървена бесилка с халка на горната почерняла греда.

… вече се бе стъмнило и на небето блестеше бяла лятна луна…

Хвана ни страх. Някакви черни нощни птици с крясък прелитаха на фона на сребристото небе и храстите на пелина ни се струваха също излети от сребро, а наоколо миришеше силно на лайкучка и назъбените сенки на кулите лежаха накриво върху среброто на пелина като изрезки от черно книговезко платно. Крепостта беше заобиколена с обрасъл с бучиниш и мерджан ров, из чийто недра понякога долиташе шумолене на някаква нощна твар, може би дори усойница, а горе на кулите от време на време се чуваше крясък на сова.

Юрка стоеше зад гърба ми, хленчеше и все повтаряше, че вместо да нощуваме тук, по-добре е да отидем в Акерман и да дочакаме сутринта на пейка в градския парк срещу хотела на Гасерт, или още по-добре, ако изобщо не бяхме правили това пътешествие.

И аз умирах от страх и нямах нищо против да похленча. Но желанието да командувам Юрка и да проявявам желязна воля ме накара да процедя през зъби:

— Жалък страхливец. Защо те взех със себе си. Щом толкова искаш, може да вървиш в града и да спиш където щеш, дори и в полицейския участък. Аз оставам тук. И не си въобразявай, че ще ти върна твоите трийсет копейки от нашата обща каса. Пукай от глад.

Това бе първото ни пътешествие с Юрка, кажи-речи три години преди знаменитото пътуване за Николаев.

Юрка люто се закле, че никога вече няма да тръгне да пътешествува с мен, пък аз се заклех, че никога вече няма да го взема със себе си, а и двамата — както виждате — излъгахме.

В края на краищата Юрка кандиса, разкая се и ние се настанихме да нощуваме в гъстия пелин под бесилката, за което настоявах аз, за да може още повече да закалим характера си. Нощта мина тревожно. Почти не спахме от студ и страх, постоянно се вслушвахме в зловещите звуци, които се чуваха около нас в ярката лунна нощ, нашарена с черни сенки. Преди разсъмване падна роса; измокрихме се до кости. Звездите още не бяха изчезнали от избледнялото небе, когато решихме да се преместим на борда на „Свети Николай“. За наше щастие пристанището беше пусто и трапът неприбран. Със затаен дъх минахме по тясната дъска, промъкнахме се на кърмата, пъхнахме се под някакъв брезент и се притиснахме един към друг, та някак да се стоплим.

Небето вече бе започнало да побелява, когато се чу честа кашлица — като се съдеше по звука, кашляше брадат човек — и на мократа от росата палуба се появи възрастен чичо по бели гащи и риза от небелено платно. Като се прозяваше и си кръстеше устата, чичото се приближи до борда и ние чухме звук от струя, падаща като дъга през борда право във водата на лимана. Като се изпика, чичото пак се прозина, прекръсти се, покашля малко и погледна нататък, където небето бе почнало да се прояснява.

Опита с ръка посоката на вятъра, остана недоволен и тихичко, по старчески изпсува на майка.

Юрка не се сдържа и се изкикоти едва чуто, като си запуши с ръка устата. Аз го ръгнах с лакът по хълбока и шепнешком му заповядах да мълчи. Но беше вече късно. Старецът чу нашия шум и повдигна края на брезента.

— Я ги глей тия нехранимайковци, вмъкнали се на кораба ми! — рече той сърдито.

— Чичко — захленчи жално Юрка.

— Ще ти дам аз един чичко, като те вкарам ей сега в участъка. Брей че мошеници се навъдили, да се врат по чуждите гемии. Какво търсите тук?

И при светлината на започващия ден той ни разгледа и с учудване видя, че сме двама малки десетгодишни гимназисти.

— А на всичко отгоре гимназисти! — каза той с укор. — На това ли ви учат там, във вашата гимназия!

— Чичко — каза Юрка, — искаме да ни вземете на вашата гемия до Одеса. Там ни чакат родителите и се безпокоят, а нямаме пари за билет за парахода.

— Вземете ни, чичко — казах аз с отвратително мазен глас.

— Че да ви взема, а — отвърна стопанинът на гемията, като помисли малко, — защо да не ви взема? Но моята гемия тръгва сега не за Одеса, а до Голая Пристан за дини, пък оттам — ако има вятър — ще се отбием в Одеса, но и това не е сигурно.

Изгледа ни доброжелателно — такива малки, мокри от росата, зъзнещи — и рече:

— Защо, гимназистчета, мръзнете тук под брезента. Елате при мене в каютата да се постоплите.

Тръгнахме след стареца и се озовахме в малка, съвсем мъничка каюта, цялата облепена отвътре като войнишки сандък с разни картинки, парчета от тапети, стари стенни календари, вестници и дамски кройки от „Нива“. В ъгъла над дървената койка, застлана с парцаливо одеяло, със зелено ковчеже откъм възглавницата, се виждаше голяма тъмна икона на свети Николай Мирликийски, покровител на моряците — с побеляла брада, кафяво голо теме и строги очи. Пред иконата гореше синьо кандило.

— Курдисвайте се — каза старецът и побутна към нас две обикновени кухненски столчета, а сам, покашлювайки, се настани на койката си.

— Защо ви е да идвате с мене до Голая Пристан, най-добре ще е да наминете при старши помощника на парахода „Василиев“, той все ще ви закара до Одеса на вересия, а при старши помощника на парахода „Тургенев“ хич не се навирайте; той е куче, в цялото Черноморско параходство го знаят. Аз имам към вас, господа гимназисти, една покорна молба, тъй да се каже прошение. Зер вие сте хора учени, грамотни, имате в Одеса прилични познанства и можете да ми сторите тая добрина — да понатиснете в управлението на търговското пристанище да ми извадят диплома на щурман с право на крайбрежно управление на гемии и платноходи, а иначе, вярвайте ми, направо се съсипвам, налага ми се да държа щурман, а той ми е като пето колело. Колко пъти съм се молил на управлението на Одеското пристанище, три пъти държах изпит, плавам в морето четирийсет и една година, а хартийка за щурман не ми дават. Ха сега вие, учени млади хора, гимназисти, отговорете ми къде тук е справедливостта? И има ли я в нашата империя? Пет пъти пиша прошение и пет пъти ми го връщат обратно.

— А добре ли издържахте изпитите? — строго попитах аз с началнически вид.

— Издържах го с „отличен“ — отговори стопанинът на „Свети Николай“ и изтри една сълза със силно изкривения си показалец.

— Че това е безобразие! — възкликнах аз с голямо възмущение.

— Истинско безобразие — потвърди старецът. — Два пъти вече давах рушвет на писарите — нищо! Не дават документ и туйто. Та ето за какво ми е молбата, млади хора: вие там в Одеса все имате някои други познати в пристанищното управление, може ваши другари, гимназисти, да са деца на някой пристанищен началник. Сторете го за мене туй нещо — всеки ден ще моля свети угодник Николай да ви изпроводи късмет в живота.

Старецът извади от сандъка прошение, написано от ръката на писар.

— Шесто прошение ми е туй — каза той, като подъвка побелелите си мустаци. — Помогнете на стареца. Търсете, за бога, колай да влезнете при началството, защото инак аз тъй и ще си погина!

Спомних си, че в нашата гимназия се учи синът на началника на пристанището и изразих увереност, че ще успея да му помогна.

— Бог да ви възнагради — със сълзи на очи каза старецът и ми даде прошението. — На ръка му го дайте. Името ми е Бондарчук, в управлението всяко куче ме знае. Моля ви, за бога!

На прощаване ние с Юрка обнадеждихме стареца.

— Свършете работата, пък за вас и трички няма да ми се досвидят — прошепна с тайнствен вид Бондарчук.

— Как не ви е срам! — възкликнах аз с жар. — Ние и без това ще го направим за вас, защото са постъпили несправедливо. А трите ви рубли не ни трябват.

— Ей че глупак — хапливо се обади зад гърба ми Юрка, но аз го сръгах с лакът и той прехапа език.

Вече пекна силно слънце. Екипажът на „Свети Николай“ — трима души, които спяха на различни места на палубата, се събудиха с прозевки и почнаха да се готвят за излизане от Днестровския лиман в морето: започваше сутрешният бриз.

Сбогувахме се с Бондарчук и прекарахме един прекрасен ден в Акерман: купихме на пазара няколко симида, две рибки — тарани, малко ароматно кръгло пъпешче и слязохме в една кръчмичка-изба, още празна и прохладна в тоя ранен час. Настанихме се на една маса, покрита с мушама, и за последните шест копейки си купихме малко кисело бесарабско вино, разредихме го силно с вода и си направихме отлична закуска, а остатъка от разреденото вино наляхме в походната си манерка.

Цял ден се шляхме из не особено интересния, прашен, скучен Акерман, из градската му градина, където на почти изсъхналите от зноя морави като украшения бяха наредени малки фаянсови джуджета с червени калпачета и около тях цъфтяха храстите „нощна красавица“.

И тук от скука ние с Юрка се скарахме за цял живот, в знак на което си показахме един другиму палеца и аз се заклех повече с него да не дружа и никога да не го вземам за компания. Обърнахме си гръб и слязохме на пристанището, където вече димеше параходът „Василиев“, готов всеки миг да отплава за Одеса. Във въздуха басово прозвуча третото изсвирване, което се състоеше от едно много дълго и три съвсем кратки, отсечени изсвирвания. Качихме се по трапа и навели жално глави, се спряхме пред старшия помощник, който продаваше билети до самия трап.

— Хайде, хлапета, давайте пари или марш обратно на пристанището.

— Чичко — каза Юрка, като си бършеше сълзите, — загубихме си парите, а у дома в Одеса ни чакат болни престарели родители и ужасно се безпокоят. Пуснете ни на вяра!

Старши помощникът ни премери с поглед от глава до пети — мънички, остригани, с дяволити очи — и ни поиска да му покажем ученическите си карти. Наложи се да ги покажем и старши помощникът прочете на глас първия параграф от нашия правилник: „Гимназист, който пази своята чест, ще пази честта и на своето училище“. На старши помощника му стана скучно и той каза:

— Добре. От мене да мине, може да пътувате на долната палуба, само да не се пъхате в машинното отделение, да не плюете по пода и да се държите скромно. Но имайте предвид: возя ви не даром, а на вересия. В Одеса ще върнете трийсет копейки на параходството.

Параходът „Василиев“ си съперничеше с „Тургенев“ и конкуренцията между двата парахода — белия и черния — стигна до там, че един билет от Акерман до Одеса струваше петнайсет копейки, или, както казваха у нас, „злоти“.

Поблагодарихме горещо на помощника и му дадохме честна благородна дума да върнем парите, в знак на което, поради липса на църква, се прекръстихме пред старата турска крепост. Скоро „Василиев“ прибра въжето и почна нашето завръщане в родния град, макар и не с платноход, но все пак с пъргаво бяло параходче, което усърдно биеше с червените лопати на параходното колело по тъй рядко тихото, прозрачно и красиво Черно море и ние се чувствувахме предоволни от себе си.

Старши помощникът разваляше малко доброто ни настроение; от време на време идваше при нас и със страшно свъсени вежди ни напомняше да не забравим след пристигането в Одеса да му дадем трийсет копейки.

… изпреварихме двумачтовата гемия „Свети Николай“, която със своите вехти, тъмни платна, издути от вятъра, без да бърза, пенеше красивите черноморски вълни. На кърмата до мъничкото кормилно колело седеше на столче старецът Бондарчук по риза с отворена яка и, изглежда, бе потънал в тъжни размисли за страшната несправедливост, която му бяха причинили злите хора от управлението на Одеското пристанище. Аз му помахах с фуражка, но той не забеляза и скоро нашето пъргаво параходче заобиколи тромавата гемия, подмина белоснежния пристанищен фар с медна камбана и ние навлязохме в Одеското пристанище, където в огледалото на акваторията вече се отразяваше топлият летен залез…

Без да дочакаме двамата боси матроси да подадат от брега трапа, ние с Юрка направо от капака на колелото скочихме на кея и щом чухме зад гърба си дрезгавия глас на старши помощника, който викаше подире ни: „Ей, момчета, да не забравите да дадете парите за билетите!“ — побързахме към града, вече озарен от светлините на фенерите и витрините, толкова богат, уютен, красив и шумен, нашия любим град с файтони, карети, велосипедисти, с кънтящите павирани улици, с отворените прозорци на къщите, отдето иззад дантелената зеленина на акациите, с черните рогчета на семената, се разнасяха звуци от рояли и цигулки, чуваха се страстни гласове, изпълняващи италиански романси, дори може би „Зазоряване“ от Леонкавало, което винаги пораждаше в душата ми някакъв възторжен любовен копнеж, но по кого — оставаше неизвестно.

Като гледах будките с афиши и чувах звънците на конния трамвай, аз се потапях в очарованието на града и ми се струваше странно, че съм бягал някъде си, че кой знае защо съм нощувал под бесилка сред сребърен пелин в старинна турска крепост, че съм седял, превит о̀две под брезента на гемията „Свети Николай“, а след това съм разговарял в тясната каюта със стар моряк, слушал съм да роптае срещу човешката несправедливост и така нататък.

Разбира се, ние пратихме за зелен хайвер помощника от „Василиев“ и не му занесохме парите, защото смятахме, че параходството от това няма да обеднее, а и пари нямахме.

… що се отнася до стареца Бондарчук, аз удържах думата си: отидох при своя другар, чийто баща беше началник на търговското пристанище, и моят другар ме заведе в управлението на баща си, в грамаден кабинет с прозорци към шумното Одеско пристанище, към рампата, по която се движеха червени товарни вагони с бесарабска пшеница.

Бащата на приятеля ми се оказа добър човек с униформена куртка върху широките си плещи, дори, струва ми се, имаше пагони, и с орден на шията, с яка глава и късо подстригана сребриста коса. Той ме накара да седна в дълбоко, много удобно кожено кресло, в което аз цял потънах и произнесох гореща реч за неправдите, които стават в управлението на пристанището и за безобразния случай със стария опитен капитан, стопанина на гемията, който четиридесет години е плавал на платноход, а не искат да му издадат щурманско свидетелство, което му е крайно необходимо.

Началникът на пристанището ме слушаше внимателно и дори със съчувствие, но изведнъж лицето му се измени, по устните под мустаците му пробягна странна усмивка — кой я знае каква беше, насмешлива или горчива, но той каза:

— Я почакайте, млади човече. Струва ми се, че разбрах. Работата се отнася до Бондарчук, стопанина на гемията „Свети Николай“, нали? Добре го познаваме. Вие сте съвсем прав — той е прекрасен, опитен моряк на платноходи, гемията му се числи към Одеското пристанище, но — разберете! — просто нямаме право да му издадем свидетелство, тъй като това е строго забранено по закон. Не можем да вървим срещу закона. За такова нещо, ако искате да знаете, може и под съд да идем.

— Но защо? Защо? — възкликнах аз от дълбочината на креслото.

— Защото, за съжаление, той е далтонист — продума печално началникът на пристанището. — Не ви ли каза нещо за това?

— Не, не каза.

— Ето, виждате ли! Старецът не може да се примири и туйто!

Като разбра по израза на лицето ми, че не мога добре да си представя какво е това далтонист, началникът на пристанището ми разясни същността на далтонизма: неспособност да се отличава един цвят от друг.

— Помислете само, как можем да издадем свидетелство за управление на кораб на човек, който не може да отличава червения цвят от зеления, тоест, по същество, червената светлина от зелената. Че в морето това не е шега работа, тук вече мирише на катастрофа, може да потопиш кораба, да погубиш стотици хора.

— Той не ми каза, че е далтонист — прошепнах аз.

— Той — продължаваше началникът, — макар и стар, е добър моряк и душа човек, но е безнадеждно изостанал: не признава далтонизма и най-искрено вярва, че това е някаква измислица на лекарите, за да измъкнат от човека рушвет.

Да си призная, и аз за първи път чувах за далтонизма.

— А как виждат далтонистите?

— Виждат така, както и ние, само че не различават цветовете. И тъй, мой млади приятелю, за най-голямо съжаление, аз нищо не мога да сторя за вашето протеже.

През този ден дълго мислих за стария Бондарчук, за неговата печална участ:

… да гледа света и да не вижда багрите!…

Да не знае, че вълните са синьо-зелени, че слънцето на залез и при изгрев е червено и всичко около себе си да вижда някак безцветно, еднотонно, само в сив или черен оттенък. Впоследствие научих, че и на кучетата светът изглежда точно такъв. И когато си легнах да спя, аз горещо, със сълзи на очи благодарих на бога, в когото тогава вярвах с целия плам на младенческата си душа, че ми е дал щастието да не бъда далтонист и да виждам света с цялото му богатство от багри.

МОДЕЛЪТ БЛЕРИО

Като си спомня сега онова лекомислие, оная внезапност, оная изненада за мен самия, с която в главата ми, ни в клин, ни в ръкав, се раждаха най-поразителни идеи, които налагаха незабавно осъществяване, не мога да не се усмихна, а отчасти и да не ми дожалее, че я няма вече оная дяволска енергия, някогашната нужда от незабавно действие, макар понякога и много глупаво, но все пак действие!

Например историята с модела Блерио.

Защо изведнъж ме осени идеята да направя модел на аероплана Блерио? Само до преди минута дори не можех да си го представя. Но изведнъж бях сякаш ударен от гръм! И при избухването на светкавицата видях с всичките му подробности прелестния модел на знаменития моноплан, прелетял неотдавна над Ламанш. При това този модел беше направен не от някой друг, а от моя милост.

Впрочем веднага разбрах, че ако се заловя сам да направя модела Блерио, ме чака скучна работа и аз непременно трябва да си намеря помощник, и тогава, не знам защо, ми се стори, че не мога да си намеря по-добър другар от Женка, но не моя брат, а другия Женка, реалиста, по прякор Сопата. И веднага, като по чудо, на улицата се появи фигурата на Женка Сопата, който се връщаше тъжен от своето реално училище, където му бяха завъртели две двойки и освен това го бяха наказали да остане цял час след училище.

С горящи очи се втурнах към Сопата и още отдалече викнах колкото ми глас държи:

— Хайде да направим модел Блерио!

— Хайде! — отговори той с възторг, макар до този момент никога да не му бе хрумвало да прави какъвто и да е модел.

После помисли малко и когато предишният му възторг поизстина, попита:

— А защо?

— Ще го продадем по време на изложбата в павилиона на въздухоплаването — отговорих незабавно аз и сам се учудих отде ми дойде тая мисъл.

— А ще ни пуснат ли там без билети? — живо попита Женка.

— Разбира се, щом им покажем модела.

— А откъде ще вземем тоя модел?

— Чудак! — извиках аз. — Ще го направим.

— Сами?

— Сами.

— И с модела ще ни пуснат ли?

— То се знае.

— Хайде!

— Тогава ти ще правиш крилата, пък аз колелата, става ли?

— Става!

И веднага, без да губим време, изтичахме в мазето на Женка Сопата и там на бърза ръка открихме какви ли не щеш работи, необходими за направата на модела: чук, гвоздеи, кълбо канап, кутия канцеларско лепило, тел, на която в царско време окачваха покрай къщите илюминационни фенерчета, парчета от някакви дъски, трион, късчета книговезко платно, национални знамена, които окачваха по вратите на празник (те ни бяха необходими да покрием „носещата повърхност“ на нашия моноплан) и между другото тубичка универсално лепило „синдетикон“, много популярно в онова далечно-предалечно време.

… „синдетикон“ действително здраво залепваше най-различни материали, но особено добре се слепваха пръстите, които после бе много трудно да се разлепят. Това гъсто, вонящо, кехлибареножълто лепило имаше способността да се изтегля на безкрайно тънки, като косъм, безкрайно дълги нишки, които се полепваха по дрехите, по мебелите, по стените, така че невнимателната, прибързана употреба на универсалното лепило винаги се съпровождаше с маса неприятности…

Разбира се, ние нямахме никакви чертежи и планове, а просто от набързо нарязани дъсчици сковавахме модела Блерио с големи гвоздеи (защото нямахме малки). Към тялото на моноплана привързахме криле, направени от тел и облепени с бяло книговезко платно (искаше ни се да е жълто, но такова не се намери под ръка!), и цялото тежко, грубо съоръжение беше омотано с вонящи нишки „синдетикон“, които полепваха по пръстите и ни пречеха да работим.

С голям труд, макар че доста бързо — за два дни — построихме модела. Липсваха само колела. Без да му мислим много-много, откъснахме колелата от количката-играчка на Люся — най-малката сестричка на Сопата — и ги залепихме отдолу за предната рама на тялото на моноплана. С нож за ядене изрязахме от борова тресчица въздушно витло и го залепихме неподвижно отпред с помощта на същия универсален „синдетикон“.

Бяхме възхитени от красотата на нашия модел, който ни се струваше изключително изящен, докато всъщност това бе чудовищна подигравка със самата идея за летателен апарат, да не говорим за неговите неестествени пропорции. Моделът излезе груба, недодялана работа. Единственото, което доближаваше нашето изделие до аероплана, бе, че можеше с пълно право да се нарече „по-тежко от въздуха“. Много се гордеехме с това качество на нашия модел.

Едва дочакахме девет часа вечерта и с голяма предпазливост, за да не би да счупим нещо, хванахме модела за тялото, което веднага малко се поизкриви и се отправихме към изложбата.

По пътя ни учуди, че минувачите почти не обръщаха внимание на модела, който — според нашите представи — трябваше да предизвика всеобщо възхищение. Дори момчетата от „Новорибна“, така наречените „новорибники“, които играеха на ези-тура край стената на една къща, не прекъснаха играта, а само доста равнодушно погледнаха модела Блерио, без каквато и да било забележка. Мисля, че те дори не разбраха добре какво държим в ръце.

Не ще и дума, че дойдохме най-малко един час преди отварянето на изложбата и дълго се мъчихме до вратата-въртележка да поправим модела, който по пътя се беше малко деформирал, и да внесем известни незначителни изменения в конструкцията на моноплана: например извихме по-силно задната плоскост и забележимо закръглихме кормилото.

Като разгледахме модела при светлината на безпощадното сутрешно слънце, съжалихме, че не можахме да сложим гума, та въздушното витло да може да се върти. Гумата струваше страшно скъпо. Е, добре, нека витлото да не се върти, та нали моделите не летят. Разбира се, не би било лошо да се покрие повърхността на крилете със специален лак. Но откъде да го вземем?

Най-после се появи пазачът на изложбата със специална „изложбена“ униформа, а после и касиерката — издокарана дама с грамадна шапка с щраусови пера и с дантелени ръкавици без пръсти.

Тръгнахме бодро към входа, като се стараехме колкото може по-внимателно да държим модела за крилата, но касиерката надзърна от своята будка и каза:

— Момчета, къде се пъхате без билети? Най-напред платете, а после — заповядайте.

Обяснихме й, че отиваме в павилиона на въздухоплаването да изложим нашия модел, но касиерката ни обърна гръб и хлопна прозорчето. Опитахме да се промъкнем през въртящата се врата, но пазачът ни заплаши с пръст и каза, че ще повика стражар.

Разстроени от неуспеха, ние се помъкнахме край високата ограда и се озовахме нейде в края на изложбата, където отначало Сопата се прекачи през оградата, после аз му прехвърлих модела, който си чукна малко крилото в земята, а след модела с мъка и страх се прехвърлих и аз. Тук до стената растяха бурени. Приседнахме на варовиковите камъни, останали от строежа на главните павилиони и ремонтирахме малко нашия доста разнебитен модел, като запушихме доколкото бе възможно дупката в задната носеща повърхност, направена от пръстите на невнимателния Женка. После тръгнахме да търсим павилиона на въздухоплаването и доста трудно го намерихме, след като извървяхме кажи-речи няколко версти по пътечките, още пусти в тоя час, покрити със скърцащ дофиновски дребен чакъл, сред фонтани, интересни павилиони, през чиито отворени врати се виждаха разни машини, сред кадифенозелени морави и цветни лехи, засадени с лъвски муцунки и високостеблени рози от цветарника на Веркмейстер. Градинарите на изложбата с бели престилки щедро поливаха с маркучите и в облака воден прах, надвиснал над зеленината, блестеше дъга.

Павилионът на въздухоплаването представляваше грамадна палатка-шатра от плътна коприна; входът му беше широко отворен; тъкмо се готвехме да влезем, когато пред нас застана млад господин с макслиндеровски мустачки, облечен с моден жакет на карета, панталони галифе и жълти кожени гамаши, плътно прилепнали към издутите му прасци. Стегната колосана яка подпираше високо бузите му и копринена лилава връзка в цвета на пеперудата пауново око, със забодена върху нея бисерна игла, придаваше на спортния му вид отпечатък на охолство и светски шик, което се подчертаваше и от прецизно прокарания път на огледално лъскавите му от брилянтин прави коси. В устата му димеше пура, където вече се бе натрупала бисерносива пепел, възрозова от вътрешния огън. Върху малкия пръст на младия човек блесна пръстен с едър брилянт. Такива шикозни млади хора дотогава бяхме виждали само на карикатурите по страниците на списанието „Сатирикон“.

— Какво търсите тук, бе пинтии? — попита той на езика на одеските покрайнини с неподражаема интонация при думата пинтии.

— Продаваме за вашия павилион модел Блерио — каза Женка Сопата, без да му мигне окото.

— Този ли? — попита младият господин, като посочи с димящата си пура нашия моноплан.

— Защо не? — доста нахално отговори Женка Сопата. — Осем рубли давате ли?

Младият господин показа снежнобелите си зъби, на бузите му се появиха момичешки трапчинки и избухна в гръмък смях, като изпущаше през носа си дима от пурата.

— Е, поне две и половина давате ли? — мрачно попита Женка.

Макс Линдер продължаваше да се смее.

— Даваме го без пари, щом сте такива скръндзи — казах аз. — Съгласни сме да изложим своя модел безплатно.

Но Макс Линдер не мирясваше, продължаваше да се смее звънко и весело.

Най-после си пое дъх, намръщи чипия си нос и рече:

— Марш оттук и повече да не съм ви видял!

Тогава Женка Сопата се обади жално:

— Чичко, да бяхте ни разрешили поне да разгледаме вашия павилион.

— А, това да — моля — отвърна отстъпчиво Макс Линдер. — С удоволствие. Само че, първо, не мъкнете тук своята бандура и, второ, не барайте експонатите.

Оставихме модела Блерио на тревата под един розов храст, свалихме си фуражките и с благоговение, като в църква, влязохме на пръсти в павилиона.

Това бе истински храм на бъдещето.

Сутрешното слънце проникваше през коприненото платно на шатрата и озаряваше с ярка, но смекчена светлина няколко сложени на пода, а други окачени във въздуха, истински големи аероплани с мотори и приказно красиви витла от трислойно полирано дърво със залепени по тях разноцветни фабрични марки. С примряло сърце ние познахме по-тежкия от въздуха летателен апарат на братята Райт, който сякаш лежеше на земята опрян о нещо подобно на ски, с неговите две хоризонтални и две вертикални плоскости, пред нас стоеше изправен на дебелички колела с надути гуми висок, строен биплан „Фарман — 16“, неговият месингов резервоар за бензин сияеше, а звездообразният му стоманен мотор от фирмата „Гном“ можеше на всеки да вземе акъла с конструктивната си целесъобразна красота, предизвикваха възторг извитите му плъзгачи и предното височинно кормило… Носещите повърхности на летателните апарати от специално авиационно копринено платно, платно обтегнато върху леките конструкции на крилата, покрити със специален прозрачен лак, тънките стоманени въжета, скрепяващи цялата лека и здрава конструкция на аероплана ни смаяха с майсторската си изработка, точност и красива форма. Много ни се искаше да пипнем с ръка гладко рендосаните, шлифовани рейки на разпънките, направени от отбран бук, клен, а може дори и от ясен, от ръцете на прекрасни майстори, които си разбират от работата, дърводелци от най-висока класа. Аеропланите бяха едновременно и летателни апарати и като че ли музикални инструменти със звънко обтегнати струни от стоманена тел…

… но това, което най-силно ни порази и в същото време унижи бяха няколко малки модели на самолети, поставени на специални масички. Те бяха главната украса на павилиона и представляваха връх на изкуството, точността и съвършенството на пропорциите. При вида на тия модели ние с Женка, сконфузени, повече не се погледнахме, излязохме от павилиона като пребити, без дори да хвърлим поглед към нашия модел Блерио, който, целият омазан с лепило, подобен на грубо сковано столче, лежеше с полупрекършено крило на тревата, под розов храст с неразцъфнали пъпки, които пламтяха на яркото слънце…

Ние се тътрехме към изхода, без да обръщаме внимание на всички изложени чудеса, край които минавахме: на знаменития дървен самовар от известната чайна фирма „Караван“, висок колкото четириетажна къща, с чайник отгоре, откъдето посетителите можеха да огледат цялата площ на изложбата; на не по-малко знаменитата грамадна бутилка шампанско „редерер“; на парната въртележка с платноходки вместо каляски и с медна параходна свирка; на павилиона „Руско дружество за корабоплаване и търговия“ във вид на черна носова част на параход почти в естествена величина с бушприт, мачта и камбана.

Дори не обърнахме внимание на подлудяващата миризма на вафлите с каймак, които се печаха тук пред очите на посетителите в нажежени форми, загрявани с електричество…

… а кренвиршите на Габербуш и Шиле в картонени чинийки с картофено пюре и горчица, мацната сякаш с репиновска четка…

Ех, за какво най-напред да разкажеш!…

„ХОТЕЛ «ЦЕНТРАЛЕН»“

Подариха ми фотоапарат марка „Кобалт“, или нещо от тоя род. Той представляваше правоъгълно сандъче, по-скоро кутия, облепена с черна шагренова хартия, имитация на кожа, която издаваше особена, както ми се струваше, „фотографска“ миризма.

Първите ми опити във фотографията излязоха крайно неуспешни: бързах, често поставях плаката в касетката наопаки; през не съвсем плътно закритите прозорци в стаята проникваше гибелен лъч от уличния фенер и осветяваше снимката; понякога на плаката имаше две съвсем различни снимки — една вертикална, друга хоризонтална; лошо измивах черните ванички за проявяване и фиксиране, поради което плаката ставаше мръсна, омазнена; често бърках фиксажа с проявителя и тогава от плаката се олющваше ципата на светлочувствителния слой; в тъмното изпусках плаките и те се разтрошаваха на пода; с една дума, мина доста време, докато се науча да правя хубави, както ми се струваше, снимки.

И ето в един прекрасен ден аз се отправих на стрелбището, където ежедневно ставаха полети на аероплани. Моя заветна мечта беше да снимам аероплан със собствен фотоапарат.

… Отправих се към стрелбището извън града, като носех своя фотоапарат за кожената дръжка и усещах приятната солидна тежест на касетките, заредени с нови плаки, които тихичко потракваха вътре. Всичко предвещаваше сполука: яркото слънце, при което можеше да се правят моментални снимки, чистият прозрачен въздух и бръмченето на аероплан, което чух, докато вървях през полето и бурените към стрелбището.

Доста високо над земята правеше красив вираж „Фарман — 16“ — жълт, ръбест и осветен от слънцето. Той блестеше с лъснатия като самовар меден резервоар и бръмчеше подобно на земна пчела.

Авиаторът завърши опасния вираж, изключи изведнъж закихалия зад гърба му звездообразен мотор и направи една от най-красивите фигури на тогавашната авиация — така наречените „горки“, когато с изключен мотор бипланът се носи към земята по стръмна вълниста линия и сякаш ту слиза, ту изведнъж подскача във въздуха и пак излита, докато най-после колелата и ски-образният колесник докоснат земята.

Слизането по „горките“ беше така прекрасно, че аз се захласнах, забравих за фотоапарата и не направих никакви снимки, още повече че и слънцето светеше право в обектива, а за да излезе снимката хубава, ясна, слънцето трябва да бъде зад гърба.

Аеропланът заприпка по степната трева и се спря много близо до мен. Авиаторът с кожен шлем, кожено палто и жълти гамаши — известният одески бръснар Хиони, вечният конкурент на Уточкин — мина покрай мене, като сваляше големите си разширени горе кожени ръкавици и засукваше черните си мустаци на конте, защото се бяха поразрошили при полета.

Тук недалече посред полето забелязах градски файтон със свален гюрук. Файтонджията с дълъг син армяк[1] окачваше на шията на коня торба с овес, а пътниците — дама с голяма модна шапка, с леко шалче от газ около врата, и брадат мъж с вид на търговец и с поддьовка[2] от тънко сукно — се разтъпкваха по буренака срещу авиатора и му крещяха нещо весело, вероятно го поздравяваха за красивия полет, а дамата дори ръкопляскаше като в театър.

Нададох ухо и чух, че дамата и мъжът молят авиатора да ги качи да похвърчат с аероплана. Дамата си свали шапката, хвърли я в прашната лайкучка и завърза главата си с шалчето от газ; мъжът обърна каскета си с козирката назад.

Видях как се катереха по въжетата и рейките на долното носещо крило, а после се настаниха в леката седалка, подобна на плетените кошчета, в които се продават на пазара ягоди и малини.

Примирайки от страх, дамата се държеше с ръка за полираната разпънка, а мъжът с всички сили притискаше дамата към себе си, тъй като те (и двамата пълни) трябваше да се поместят в едно кошче. Авиаторът се намести в своето кошче и провери действието на лостовете за управление. Механикът не без усилие завъртя перката, моторът забръмча и перката започна да се върти все по-бързо и по-бързо зад гърба на авиатора, докато се превърна в почти невидим диск, по който пробягваха светкавиците на слънчевото отражение.

„Фарман“, малко понакуцвайки, затича по лайкучката, отдели се от земята, литна, набра височина около петстотин метра, направи кръг и с изключен мотор извърши блестящ по красота почти отвесен отначало, а после полегат „вол-плане“, след това меко кацна на земята, потича по нея и ние с файтонджията чухме възторженото кудкудякане на дамата и кикотенето на спътника й.

— Глей го ти него — рече файтонджията, — цяла нощ гуля със свойта матмазела в „Алказар“, а сега си го доизкарва тъдява: натряскал се и му се поревнало да хвърчи. — Файтонджията добродушно и с голямо уважение добави няколко неприлични думи и поклати глава с твърд касторов каскет с металическа кокарда; на кожения му колан блестяха метални апликации във вид на конски глави.

— Богат господин. Не е тукашен. Търговец. Пари пилее.

В това време аеропланът се дотъркаля до нас и дамата, зачервена като домат от страх и наслада при полета, ме видя с моя фотоапарат.

— Хей, момче, я ни снимай! — извика тя.

— С удоволствие — отговорих аз, пламнал от щастие, и ударих токовете.

— Бе ти можеш ли да снимаш с тая чудесия? — попита господинът. — Ще вземеш така да ни издокараш, че родната майка да не ни познае.

— Моля, за миг само не мърдайте, за да мога да снимам с продължителна експозиция — казах аз строго и като хванах във визьора малка част от самолета, а пред него фигурите на дамата, господина и авиатора, щракнах затвора.

— А ще ни дадеш ли снимки? — попита дамата.

— С удоволствие — отговорих аз и пак ударих токове по прашната трева на стрелбището.

— Гледай да не ни излъжеш — каза господинът и като порови из джобовете на своята поддьовка ми подаде визитна картичка, на обратната страна на която написа със златно моливче, но доста разкривено: „Хотел «Централ», стая номер 76“.

Когато вземах от ръцете му картичката, усетих миризма на бъчва.

После господинът слезе от аероплана, помогна на дамата, която със смях скочи право в ръцете му и извика „Хоп!“, след което господинът бръкна в портфейла си, наплюнчи пръсти, измъкна банкнота от 25 рубли и я пъхна в ръкавицата на авиатора.

— Разрешете, уважаеми господине, да ви поздравя с въздушното кръщение — каза файтонджията, като сваляше шапка и се заплиташе в полите на своя армяк.

— Добре, после наведнъж ще получиш за всичко — каза господинът, — а сега карай бързо в „Аркадия“ да обядваме. Пък ти, момче, не знам как се казваш, не забравяй да донесеш снимките, ще ти се отблагодаря — многозначително добави той, като се подаде от файтона.

Дамата и господинът заминаха.

Разбрах, че ми провървя и мога да забогатея… А защо не! Нали всъщност господинът ми поръча снимка на първия си полет с аероплан. Сигурно добре ще ми заплати, няма да се покаже скъперник, особено ако фотографията му хареса. Щом за полета натъпка авиатора с двайсет и пет рубли — сума, според моите представи, нечувана — и дори окото му не мигна, то за моята снимка май няма да пожали петачка. Е, ако не петачка, то поне три рублички. А това е — ехе-хе-е! Или пък в никакъв случай по-малко от две рубли. И наистина: какво му струва да даде на човека две-три рубли. Та аз забелязах колко много пари има в кесията му! Цяла пачка! И всичките — двадесет и пет рублеви банкноти! Никога в живота си не бях виждал наведнъж толкова пари. Не, по-малко от пет рубли няма да даде. Съвестта му няма да позволи. Шега работа ли е — пръв полет и при това с жена си. Истинско доказателство, че действително са летели. А тогава малцина летяха. Да летиш — тогава беше голяма рядкост. От цял град летяха може би трима-четирима души, надали бяха и толкова, без да се смятат, разбира се, самите авиатори.

… Не, за такава фотография си струва да даде и десет рубли…

Десетачка… Страшно ми е дори да си помисля… Неосъществима мечта… фантастичен сън… И въпреки това, нещо напълно възможно: трябва само да се постарая да направя фотографията колкото се може по-добре, без да бързам, старателно, да не я изцапам с мръсни пръсти, да бъде от най-високо качество.

Дотичах вкъщи и едва дочаках да се мръкне, че да се заловя с проявяването.

При червената светлина на фенера, тук трябва да кажа, че той приличаше на ония червени фенерчета с надпис „изход“, които през цялото време на представлението светят в градския театър над вратите в зрителната зала, аз внимателно поклащах плитката ваничка с чучурка, където, потопена в разяждащия проявител, остро вонящ на някаква киселина, се виждаше невинно телесната повърхност на сякаш порцелановата плака. Прозорците бяха закрити с одеяло върху капаците и вратата — заключена. Най-дребното снопче бяла светлинка можеше да развали цялата ми работа и тогава моята мечта да получа десет рубли ще пропадне. Впивах очи в розовата повърхност на плаката и чаках да се появи първото загатнато изображение. Струваше ми се, че плаката никога няма да се прояви. Бях загубил вече всякаква надежда и мислех, че е много вероятно при снимането да съм забравил да сваля от обектива черното капаче с кадифена подплата.

Готов бях да заплача.

Повикаха ме през вратата да пия чай, но аз мълчах мрачно и гризях ноктите на пръстите си. И неочаквано, когато и най-малката надежда се бе изпарила, видях отначало много слаби, едва забележими, а след това все по-определени тъмни и бели петна, които изведнъж започнаха да получават форма.

… това приличаше на нощ, прекарана край морето, когато отначало всичко се слива в еднотонна, звездно сребриста пустота, но малко преди разсъмване морето изведнъж започва слабо да се отделя от небето, появяват се очертанията на скалите, гемиите на брега, а после се откроява мътният блясък на дълга крайбрежна вълна, после — силуетът на стръмния морски бряг, на чийто връх започват по малко да се белеят и блестят стените на вилите, да се чернеят рошави купчини дървета, да се белеят звездичките на сънния декоративен тютюн, небето малко по малко светлее, прояснява се; зората се разлива наоколо и постепенно пейзажът си възвърна всичките подробности чак до дребните заоблени камъчета край дантеления шлейф на прибоя… И мило, сънено лице…

Приблизително това наблюдавах и аз. Тъмните и белите петна на плаката явно започваха нещо да означават, някакви предмети, и след миг вече с възторг видях негативното изображение на негърски черни лица с бели очи, бели коси, разпънките на биплана, дори смътното очертание на бензиновия резервоар и на височинното кормило. След миг вече се виждаше ръбестата носеща повърхност, част от перките и черните линии на кръстосаните въжета. Всичко това не беше така ясно, както би ми се искало, но без съмнение това беше снимка, истински негатив, от който можеше да се направи върху чудесна гланцова хартия съвсем прилично копие, за което няма да им се досвиди да ми дадат, ако не десетачка, то поне петачка или три рубли… а може би все пак десетачка?

Откопирането на негатива само по себе си беше чудо! Но това ми се стори малко. Реших да залепя възморавата, още влажна гланцова снимка на специална картонена рамка, на паспарту, та моята работа да се хареса още повече на богатия купувач.

Изврънках от леля си петнайсет копейки и от магазина за фотоматериали на Йосиф Покорни на улица „Дерибасовска“ купих три сиви картона паспарту шест на девет, в съответствие с размера на моята снимка. Широките полета на паспартуто, украсени с декадентски финтифлюшки, сякаш увеличаваха размерите на моето произведение и значително го оскъпяваха. С особено лепило залепих на паспартуто най-добрия, най-ясния екземпляр от моята снимка, сложих го под купчина учебници, за да се залепи по-добре, и развълнуван, легнах да спя, та на заранта колкото се може по-рано да отида в хотел „Централен“ на улица „Преображенска“.

Още нямаше осем часа, когато завих паспартуто във вестник, взех чантата си и се отправих уж на училище, а всъщност — на „Преображенска“. По пътя на няколко пъти разгъвах вестника и разглеждах снимката. Откровено казано, тя не беше чак толкова сполучлива, както ми се струваше. В бързината не достатъчно дълго държах копието във фиксажа и сега то бе малко бледо, но не дотолкова, че да не може да се познае какво е изобразено на него. За съжаление, лицата на господина и дамата не бяха на фокус и трудно беше да ги познае човек, но ме утешаваше това, че по някои белези на облеклото, при желание, все пак можеха да бъдат познати. Освен това размерът шест на девет беше доста малък, дори като се има предвид, че полето на паспартуто малко го увеличаваше. Пък и как можах при проявяването да замърся негатива и сега върху добилата доста червеникав оттенък снимка се виждаше дактилоскопичен отпечатък от палеца ми.

Но аз не падах духом, разчитайки на добрината и щедростта на господина и неговата съпруга, които вероятно ще останат доволни дори само за това, че моята снимка бе единственото доказателство, че са летели с аероплан.

Много бързах, защото се боях да не би да не ги сваря. В осем без четвърт бях вече в хотела и питах сънения портиер може ли да видя еди-кой си господин и неговата съпруга. Портиерът, облечен в ливрея, с вежди боядисани в мораво, ме изгледа снизходително от главата до петите, обясни ми как да намеря стаята на господина и добави с гнусна усмивчица:

— А що се отнася до съпругата, не мога да ви кажа точно. Питайте тях.

Не можах да разбера добре смисъла на тая забележка и като се изкачих по чугунената стълба с орнаменти, покрита с червена протрита пътека, на втория етаж, тръгнах по възтъмния, вмирисан на цигарен дим коридор, покрай множество затворени врати, до които имаше оставени за чистене мъжки и дамски обувки. Във въздуха миришеше силно на пудра, прах, парфюми и на още нещо неуловимо порочно, а може би и престъпно.

Намерих номер седемдесет и шест и внимателно почуках на мръснобялата врата с позлатени багети. Никой не ми отговори. Ослушах се, допрял ухо до вратата; от стаята се чуваше шум от някакво суетене и това ме успокои: значи, купувачът е вкъщи.

Почуках по-силно.

— Кой е? — дочух дрезгав мъжки глас.

— Аз съм — отговорих.

— Кой точно?

— Вашият познат, гимназистът, помните ли, че завчера ви снимах заедно със съпругата ви на аероплан?

— Белки съм летял? — попита гласът зад вратата.

— Летяхте — отговорих аз, — донесох ви фотографията.

Зад вратата се чу нещо като добродушно-свадлива ругатня, после шляпане на боси крака, вратата се отвори и аз видях господина в дълга нощница, по долни гащи, с разрошена брада, червен нос и глуповати очи.

— Ето фотографията — казах аз, ударих токове като добре възпитан гимназист и подадох на господина паспартуто, огънато във вестник.

— А колко е часът? — измуча господинът.

— Около осем — отвърнах аз.

Господинът разгъна вестника и извади паспартуто. Разглежда го дълго, после се почеса по главата.

— Значи вярно било — летял съм. Чудна работа! Е, благодаря — рече господинът и ме облъхна с някаква сложна миризма — смес от различни спиртни питиета, заключи под носа ми вратата и аз дочух шляпане на боси крака и женска кудкудякаща кашлица, позаглушена от червената кадифена протрита завеса, вмирисана на тютюн.

Постоях доста пред вратата и после тръгнах към гимназията, като отнасях в сърцето си мъката на разбитите надежди.

[1] Армяк — дългопола зимна селска дреха. — Б.пр. ↑

[2] Поддьовка — мъжка дълга горна дреха, надиплена в кръста. — Б.пр. ↑

ХАЛЕЕВАТА КОМЕТА

… тази вест се разпространи с бързината на мълния. От глъбините на световното пространство към Земята се движи Халеевата комета и някои астрономи предсказваха като много вероятно сблъскването й с нашата планета, в резултат на което човечеството ще загине.

Картината на загиващото човечество беше доста неопределена, дори абстрактна, но въпреки това при мисълта за нея ужас обхващаше душата ми, защото това беше същевременно и моята гибел. Изпитвах не онзи най-обикновен страх от смъртта, който от време на време пронизваше цялото ми същество, а после безследно изчезваше и го забравях, докато не избухнеше отново, винаги внезапно, а по-скоро ужас пред някакъв безсмислен, сляп и неизбежен физически закон на небесната механика, който имаше власт над моя живот и над живота на всички останали хора, обитаващи Земята; който имаше власт да унищожи самата Земя, да я превърне в нищо и същевременно да бъде предсказан няколко столетия напред.

Ужасяваха ме строго научните чертежи във вестниците и списанията, които представляваха все едно и също, едно и също: част от параболата, където Халеевата комета бе изобразена във всички фази на нейното неизбежно приближаване към Земята, във вид на няколко точки с опашки, обърнати в посока противоположна на Слънцето, и при последната фаза — кръгчето на нашата Земя, вече наполовина покрита от опашката на кометата.

… броят на лудите в града се увеличи…

Появиха се зловещи старици, понякога с икони в ръце, с ужасни очи с траурни кръгове под тях. Те обикаляха дворовете и проклинаха хората, затънали в пороци и разврат.

Градът се задъхваше от миризмата на буйно цъфналата акация. Нощите бяха кратки, тъмни, душни, с широко разтворени прозорци на къщите, с долитащи звуци на италиански песни, което превръщаше нашата тиха Отрада в подобие на Неапол или най-малкото на Соренте и в сгъстяващия се мрак беззвучно се движеха двойки, аленееха крайчета на цигари, край портите се чуваше „шепот и плахо дихание“ и тихо тананикане на мотиви от „Веселата вдовица“ — „тихо и плавно люлени, нека забравим скръбта…“ — като че ли наистина всички ни гнетеше някаква мъка, която се опитвахме да забравим.

Над морето светеха млечни летни звезди, най-големите от тях дори се отразяваха в почти неподвижната вода и посребряваха морето край тъмния хоризонт, откъдето из черната като въглен бездна трябваше да се появи кометата.

В града се разнасяха клаксоните на малки пъхтящи автомобили, безшумно преминаваха екипажи с добре издути гуми на колелата и фенери на каприте, и аз знаех, че това са богаташи, които отиват със своите дами да гуляят в „Аркадия“ или в „Северна“, където изнасят програма какви ли не красавици — шансонетки с красиво начервени устни, в рокли, обсипани с пайети, с голи рамене и гримирани очи на прелъстителни грешници, а в градския театър даваха „Аида“ със синия Нил, сребреещ се при светлината на африканската луна, и със зловещите възклицания: „Радамес! Радамес!“.

… И в света, побъркал се в очакване на разплата за всичките му волни и неволни грехове, браздяха океана чудовищни, обвити с гъст дим от каменни въглища супердреднаути[1] на американската флота, с мачти от плетена стомана подобни на Айфеловата кула, а някъде в глъбините на тайнствената океанска вода се промъкваха подводни лодки — субмарини, — готови всеки миг да пуснат самодвижещи се плаващи мини Уайтхед. Дирижабълът „Граф Цепелин“ се издигаше над Боденското езеро като грамаден ръбест молив, леки аероплани прелитаха над зелените поляни на Европа и вече бяха почнали да ги приспособяват за хвърляне на бомби и да ги включват във въоръжението на армиите. Навсякъде се правеха маневри и дреднаутите изстрелваха дванадесетдюймови снаряди по плаващи мишени, наслагани в божествено сините води на моретата и океаните, по които — за сега — златото мирно пътуваше от Европа за Америка и обратно…

Всичко това в моите представи бе свързано с фантастиката на Уелс, със смразяващия кръвта вой на умиращия Марсианин сред вечно зелените ливади на добрата стара Англия, с човека, който се събудил, с летящите кораби на бъдещето и със смъртта, гибелта, унищожението, които Халеевата комета носеше на Земята от неизмеримите глъбини на неопознатия от човека космос, една комета, която с всеки изминат ден все повече се приближаваше със своето светло ядро и врала на фосфоресциращата си опашка, обърната в посока, противоположна на Слънцето.

Кометата още не се виждаше.

Бяха я видели само малцина астрономи през своите гигантски телескопи с шестнайсетдюймови рефрактори.

После се появиха снимки на кометата, която се отделяше сред звездите с прозрачната си опашка, толкова къса и малка, че трябваше да имаш наистина голямо въображение, та да усетиш опасност от сблъскването с тая светеща попова лъжичка с кръгло око.

Престанах да спя, изпитвах чувство на неизбежна катастрофа, въпреки че татко, голям любител и познавач на астрономията, говореше сърдито, че всичко това са глупости и измислици на невежи репортьори, защото дори Земята да попадне в опашката на кометата, нищо няма да се случи. Опашката на кометата представлява толкова тънка материя, че Земята съвсем леко ще премине през нея и ние даже нищо няма да забележим. Ако ядрото на кометата се сблъска с нашата планета, то и тогава нищо няма да стане, защото ядрото на кометата е само газообразно тяло, малко по-сгъстено от опашката.

Впрочем, според моите наблюдения, татко дълбоко в душата си навярно също се безпокоеше за съдбата на нашата малка планета и на цялото човечество.

Леля ми също не изключваше възможността за световна катастрофа, но се отнасяше към това крайно лекомислено.

… „е, да допуснем, че всички ние в един прекрасен ден ще избухнем и ще изгорим, заедно с цялата наша земна цивилизация… и какво от това? Така й се пада!…“

И леля ми слагаше шапка и ръкавици и отиваше със свои познати дами на оперета да се възхищава на Днепров, който, според слуховете, е бил по-рано монах, или отиваше на синематограф[2] да гледа Макс Линдер или знаменития Харисън от фирмата „Нордиск“, елегантен охранен господин с коса на път и снежнобяло ъгълче на носната кърпа във външното джобче на модерния си жакет, артиста, който винаги играеше трагичната фигура на благороден богаташ, изоставен от своята съпруга — красавица, и който разорен се самоубива с никелиран револвер, оборил глава на грамадното си бюро.

На излизане от къщи, леля безгрижно тананикаше мотиви от „Лизистрата“:

Цяла нощ летят светулки

не ни дават да заспим…

Най-после настъпи нощта, когато Халеевата комета трябваше или да се сблъска със Земята, или да я покрие с опашката си, или да мине наблизо и да изчезне в черната бездна, във въглищната яма на световното пространство. Улиците се изпълниха с хора с бинокли и далекогледи. Потършувах в татковия сандък и намерих малкия театрален бинокъл на покойната ми майка. Огледах от край до край лятното небе и нищо не открих. На улицата излезе Серж — гимназист от горните класове, с масивен цайсов бинокъл в ръце, който увеличаваше двайсет, дори трийсет пъти. С отпусната клатушкаща се походка на сноб и конте Серж тръгна към стръмния бряг, откъдето се откриваше по-обширен хоризонт. Той потърси кометата и каза:

— Ето я. Ясно я виждам. Опашката й отива малко нагоре.

Помолих го да ми даде да погледна. Той се усмихна презрително със своята аристократична усмивка, но все пак се смили и си даде бинокъла. Огледах цялото небе, ала не открих нищо, което поне малко да прилича на комета, и все пак, като връщах тежкия бинокъл на Серж, подхвърлих небрежно:

— Видях я. Нищо феноменално. Обикновена звезда, само че с опашка.

Тъй като не видях кометата, а страстно желаех да я видя, то думите ми веднага се превърнаха в истина, макар че бяха чиста лъжа. Въображението ми роди малка синя звездичка с дълга светеща опашка, някакво фосфорно подобие на рибена лавра, което разглеждам под микроскоп и виждам в средата на прозрачната му плът нещо като светеща схема на кръвообращението.

Вкъщи се похвалих, че съм видял кометата. Женка каза, че и той я е видял — дори не с бинокъл, а с просто око.

Излязох пак на улицата, тъмна от дървета и листак. Чуваше се шепот, плахо дишане. На скамейките до входовете се целуваха и тихичко хихикаха.

Когото и да попитах, всички казваха, че са видели знаменитата комета, но не са забелязали нищо особено.

След няколко дни вестниците съобщиха, че кометата вече се е отдалечила от Земята на колосално разстояние светлинни години и продължава да се отдалечава по определения си път — по своята парабола.

Кометата не остави след себе си никаква явна диря. Ние дори не забелязахме около нея леката светеща мъгла, когато вълшебната й опашка се докосна до Земята. Всичко си остана както си беше. И все пак в душата ми имаше известен смут — предчувствие за някаква световна катастрофа, която този път сме избегнали само по чудо, но която, когато и да е, непременно ще се разрази и ще унищожи човечеството.

… Халеевата комета изчезна във всемирното пространство, но след известно време чух за нова комета, още по-страшна, която носи войни и революции, с трагичното име Биели… Кометата Биели… А аз и нея не видях.

Точно така една нощ в Атлантическия океан ме събуди чукане по вратата на каютата:

— Вземете бинокъл, идете на палубата — в далечината може да видите светлините на Лисабон.

Духаше силен неприятен вятър, очите сълзяха, колкото и да се напрягах, нищо не видях през бинокъла. После на всички казвах, че съм видял светлините на Лисабон. И накрая сам повярвах в това. Далечния град си представях като няколко разсипани брилянта в тъмнината. О, как вълшебно звучаха за всички думите: „Светлините на Лисабон“.

[1] Дреднаут — голям военен брониран кораб с мощни далекобойни оръдия. — Б.пр. ↑

[2] Синематограф — старо название на кинематографа. — Б.пр. ↑

СКЪПИ ИГРАЧКИ

… Магическият фенер с неговата всмукателна тръба, извита назад като хармоника, с неговите неподвижни разноцветни картинки — диапозитиви, — които обикновено се прожектираха на бяла стена или дори просто на светли тапети, с неговата газова лампа с рефлектор и бързо нагряващо се черно желязно тяло, през чиито цепнатини и дупчици се разбягваха на всички страни блестящи като огледала зайчета и образуваха неподвижни петна по стените, пода и тавана на тъмната стая, и най-после с миризмата на горяла боя и пушек, който излизаше нагоре през всмукателната тръба, този традиционен магически фенер, който вкъщи беше играчка, а в гимназията го наричаха учебно пособие, вече бе остарял.

В магазините за играчки се появи нов проекционен апарат — синематограф. Вместо неподвижни картини, той показваше движещи се изображения.

По външен вид той малко се отличаваше от стария магически фенер, който събираше прах в учителската стая, ако не се смята дръжката, която трябваше да въртиш, за да се движи целулоидната лента по затворения кръг ритмично, като от време на време се закачаше за шиповете на медния барабан.

Същата газова лампа с рефлектор, същите зайчета — огледално блестящи петна в тъмната стая, същият пушек и миризма на горяла боя… но каква разлика в изображението!

Отначало гледахме като някакво чудо движещите се разноцветни картинки по стената — клоун с островърхо калпаче, който жонглира с топки, или танцуваща балерина.

Но това зрелище скоро ни омръзна: затворената вътре лента беше къса и тая монотонност, бедност и механично тракане, навяващо скука, не можеха да бъдат изкупени от чудото на движението.

В градските, обществените синематографи движещата се фотография беше къде-къде по-интересна. И нашата скъпа играчка скоро отиде в шкафа, а оттам в килера, където дълги години събираше прах.

В нея нямаше истински живот…

Малката парна машина също смятахме за скъпа играчка, макар че всъщност това не беше играчка, а истинска парна машина, само че в умален вид, направена в истински машиностроителен завод. Състоеше се от стоманен вертикален котел със свирка и бутало, което задвижваше тежък, макар и малък маховик. За разлика от голямата парна машина, от локомобила, тя се нагряваше посредством спиртна лампичка под котела.

Татко ми купи малката парна машина не за подарък, не като някаква забавна играчка, а като нагледно пособие по физика.

Машината струваше много скъпо — около пет рубли, но татко мечтаеше ние с Женка да израснем като всестранно развити хора.

Защо сред стотици хиляди жизнени впечатления така силно се бе врязала в паметта ми тази малка машинка, този стоманен котел с някакъв особен, лилав цвят? Не зная. Това е все още неразгадана тайна на човешката памет — едно да помни цял живот, а друго да забравя завинаги. Навярно има някакъв закономерно действуващ механизъм на паметта, чиито закони все още не са напълно изучени.

Кой знае защо и досега не мога да забравя миризмата на пламтящия денатуриран спирт, неговия жълто-син пламък, който лижеше дъното на парния котел.

Котелът се нагряваше много бавно. Всяка минута ние с Женка допирахме до него длани; той си оставаше все студен, макар и не такъв, както ако в него се налее вода от кухненската чешма.

Чакахме като омагьосани чудото — водата да се превърне в пара. Струваше ни се, че няма край това мъчително бавно затопляне. И все пак то неотклонно, макар и незабележимо, се извършваше. Ето вече дланта усеща явно затоплената повърхност на котела. Обаче до крайния ефект е още много далече. Котелът се нагрява, но вътре в него не се чуват никакви звуци. Водата мълчи.

Ето вече котелът пари дланта. Ето вече само при докосването му с пръсти инстинктивно отдръпваш ръка. Ето вече котелът излъчва топлина като добре нагрята ютия. Опиташ ли се да завъртиш маховика, той се размърдва, но после пак спира. Парата още недостатъчно силно натиска буталото. Хапеш долната си устна, слухтиш. Някъде откъм средата на котела се чува тънък, като от комар звук. После се долавя сърдитият сигнал на кипващата вода, той преминава в клокочене, кипналата вода навлиза в предпазния клапан и пръска на всички страни дребни мехурчета. И изведнъж маховикът се отмества от мъртвата точка, сякаш се подчинява на лекия досег на пръста ми. И вече така задвижен, като че сам продължава бавно, прави пълен оборот, спира за миг, после сякаш пак загубва равновесие и започва да се върти все по-чевръсто и по-чевръсто, подчинявайки се на задвижилото се бутало.

Чудото на превръщането на водата в пара, а на парата в движеща сила. Количеството преминава в качество.

Бясно въртящият се маховик приковава очите ни към съскащата, облята с кипнала вода машина и ние не можем да се откъснем от това тъй просто на вид, а в същност магическо явление на силата, сякаш от нищото.

Но това не беше всичко. Силата, събрана в нажежения парен котел, можеше да се превърне по наше желание и в звук — трябваше само да завъртим дървената боядисана ръчка на мъничката — сякаш играчка — медна свирка; чуваше се изсвирване като от истински локомотив, чисто, звънко, което зове на път, към планински превали, към тунели и мостове над буйни потоци топящ се сняг, само че намалени стотици и хиляди пъти до стайни размери.

Маховикът можеше да се съедини чрез предавателен вал с тенекиен басейн и от средата му почваше да блика малък водоскок.

Парната машина на един мой познат гимназист въртеше мъничко динамо и от тока му се запалваше електрическо фенерче с млечнобяло абажурче, на високо стълбче — точно копие на гаров фенер.

После се сдобихме с мъничък локомотив, действуващ с пара. Той се движеше бързо по затворения кръг на скачените релси, като фучеше и пръскаше на всички страни вряла вода, а пламъкът на спиртната лампа нагряваше котела и се носеше по кръга, изпълвайки стаята с опияняваща миризма…

Струваше ни се, че никога няма да ни омръзне да се любуваме на действуващата парна машина, на гаровия фенер, на бликащия водоскок, на локомотивчето, което препускаше с тендер и вагони.

… че никога няма да ни омръзне да слушаме звука на парната свирка, която напомня за тъмни зимни утрини и за фабрична сирена зад замръзналите прозорци, която кара сърцето ти да се свива…

Но странното е, че всичко това скоро ни омръзна, както омръзват всички играчки. Нали те само повтарят в умален вид онова, което го има отдавна в света, не като играчка, а като голяма, полезна вещ.

Те само събудиха нашето съзнание, което впоследствие винаги изоставаше от времето, от моторите с вътрешно горене, от дизелите. И това изоставане беше непоносимо като фабричната сирена, която въздействуваше все още неясно върху нашето въображение и нашата съвест и почти нищо не ни говореше за нищетата в работническите покрайнини, за стачките…

… скоро парната машина и локомотивчето, заедно с отделните части на разглобените релси, се озоваха в шкафа, а после в килера редом с другите остарели играчки, покрити с праха на забравата.

ОГРАБВАНЕТО НА ВЕСТНИКАРСКАТА БУДКА

Най-строго ни се забраняваше да четем Пинкертон. Нат Пинкертон беше знаменит американски детектив, чиито приключения ни вземаха ума. Това бяха малки по обем книжки, колкото училищна тетрадка, така наречените „свезки“, всеки път с нова картинка на цветната корица и с портрета на знаменития детектив в червено кръгче. На този грубо литографиран портрет главата на Нат Пинкертон бе изобразена в профил. Неговото бръснато, подпухнало лице с издадена напред брадичка и доста месест нос, с рязка черта между ноздрите и края на плътно стиснатите устни, неговите проницателни очи (или, по-право, само едно око), дори неговите попрошарени кестеняви коси, сресани на крив път, и цветната американска вратовръзка — всичко говореше, че това е най-великият детектив на XX век, човек опитен и безстрашен, с желязна воля, страшилище за американския престъпен свят, разкрил стотици и стотици кървави престъпления и изпратил не един негодник на електрически стол в нюйоркския затвор Синг-Синг.

Нат Пинкертон си имаше помощник, младия американец Боб Руланд, който обожаваше своя велик шеф и бе дясната му ръка, също отчаяно смел момък, който майсторски се гримира, преоблича, залепва си изкуствена брада, за да се представи например за болен старец и в такъв вид, същинско куче следотърсач, да върви по дирите на опасен престъпник, като от време на време телефонира на Нат Пинкертон, за да получи от него по-нататъшни инструкции.

— Ало! Мистер Пинкертон! Това съм аз, Боб Руланд.

— Ха-ха, веднага те познах, момчето ми. Е, докладвай, какво ново?

— Учителю, най-сетне съм по следите на това кърваво куче Джек.

— Браво! Действувай по-нататък. Ало! Скоро ще ти се притека на помощ и ще пратим най-после тоя негодник на електрическия стол.

Най-много ни вълнуваше възклицанието „ало“, което постоянно се чуваше от устата на великия детектив, веднага щом вземеше в ръка и сложеше до ухото телефонната слушалка.

Дявол да го вземе: на всяка страница имаше телефони, метрополитени, двадесететажни небостъргачи, кебове — едноконни файтони, експреси, железни белезници, револвери, загадъчният затвор Синг-Синг, чието име караше читателят да трепери, и на края — електрическият стол…

Но скоро след Нат Пинкертон се появиха един куп други детективи: английският Шерлок Холмс — грубо подражание на класическия Шерлок Холмс на Конън Дойл, а после — Ник Картър.

Портретът на Шерлок Холмс се поместваше в светложълт правоъгълник. Той бе нарисуван в профил, с добре очертан нос с красива гърбица, с права английска лула между зъбите, която дими красиво и многозначително.

Главата на Ник Картър беше дадена в яркосиньо кръгче, той бе съвсем млад човек с момчешки удължен врат и кичур остра коса над умно, високо чело на шахматист.

Приключенията на Ник Картър се отличаваха с голяма изобретателност, той разкриваше заплетени дела, свързани с дейността на големи престъпници от висшето общество, които разполагаха с богат асортимент тайнствени източни отрови, сънотворни, безшумно огнестрелно оръжие, с тайните на хипнотизирането и дори на спиритизма, способен да извиква душите на мъртвите, да не говорим за колосалното количество заграбено злато, скъпоценни камъни, например брилянти колкото кокоши яйца, и перли колкото кокосови орехи, което беше явно плагиатство от „80000 левги под водата“ на Жул Верн.

Тези аристократически банди имаха собствени моторни яхти и влакове. Извършваха чудовищните си престъпления с непостижимата бързина на фантоми, лесно се местеха от единия край на света в другия; днес са в Чикаго, утре — във Валпарайсо, вдругиден в Лондон, после, разбира се, в Париж, Сан Франциско, Нагасаки — навсякъде оставяха след себе си безброй жертви, отровени и убити с непознато оръжие, а после изчезваха безследно, не оставяха никакви дири.

Ник Картър имаше не един помощник, а няколко: японеца Тен-Итси, Патси и дори една помощничка — красавицата Ирма, чийто поглед замайваше главата и на най-закоравелия престъпник.

Една свезка за Ник Картър струваше седем копейки, докато за Пинкертон — само пет копейки. Книжките за Пинкертон бяха с по тридесет и две страници, а за Ник Картър — с четиридесет и осем.

„Пинкертон“ беше написан на груб език и гъмжеше от изрази като: „Проклятие! — закрещя Боб, стреляйки в неуловимия Макдоналд“ или „А, пипнах ли те, гълъбче — с леден тон казваше Пинкертон, като слагаше белезници на престъпника, — сега ще те туря най-сетне на електрическия стол“.

Отначало този мъжествен стил много ни харесваше, но когато на книжния пазар се появи Ник Картър, шансовете на Пинкертон значително намаляха. При Ник Картър на всяка крачка се срещаха фрази, които вълнуваха до дън душа, например: „Златистите коси на красавицата престъпница бяха разпилени по мраморните й рамене и я покриваха от главата до петите като сияещ плащ…“ или: „Доктор Дацар със сатанински смях забиваше спринцовката със смъртоносното тибетско вещество в оголената ръка на японеца…“.

Освен това свезките излизаха с продължение, на серии с по четири-пет броя. Сериите се наричаха: „Серия на Дацар“ или „Инес Наваро — прекрасният демон“.

Като прочетеш една свезка, която завършва на най-интересното място, вече е невъзможно да не купиш и следващата.

А откъде пари?

Свезките от серията Ник Картър се появяваха на пазара всеки петък по две наведнъж. Цена — четиринадесет копейки. Докарваше ги бързият влак Санкт Петербург — Одеса, който, според хората развивал скорост сто и десет версти в час. Веднага след пристигането на влака току-що отпечатаните свезки за Ник Картър, мамещи с пъстрите си корици с епизоди от неговите приключения, вече лежаха на големи купчини по вестникарските будки.

Безумно желание да си купя две нови свезки терзаеше душата ми: бях стигнал до най-интересното място и сега ми се представяше възможност да науча как завършва историята на Инес Наваро — прекрасния демон.

… хипнотизираната красавица Ирма седеше в креслото и изведнъж завесата зад нея се раздвижи и се появи самата Инес Наваро с коварна усмивка на уста и с малък пистолет в ръка, който стреляше безшумно с отровни куршуми.

— Ха-ха-ха — засмя се мелодично Инес Наваро — прекрасният демон и поглъщаше с очи бялото като мрамор лице на потъналата в хипнотичен сън помощничка на Ник Картър. — Падна ли най-сетне в мрежата ми, проклета шпионке.

С тези думи красавицата престъпница натисна спусъка, но в това време…

Какво се е случило „в това време“ остана тайна за мене, защото книжката свършваше дотук с думите — „продължението в следващите броеве“.

Сега тези броеве лежаха отпред на будката, но джобовете ми бяха празни и нямаше никакъв шанс да си набавя необходимите четиринадесет копейки.

А желанието ми да науча как е свършила историята с Инес Наваро — прекрасния демон, растеше и накрая се превърна в мания.

Просто не бях на себе си.

Размишлявах мъчително как да се сдобия с новите броеве и накрая се реших на престъпление. Отначало исках просто да отида до будката и открито, нахално да грабна два броя и да избягам някъде по-далече — на морския бряг — и там в усамотение, под някоя скала, да изгълтам на един дъх броевете. Но трябваше да се откажа от тоя план, тъй като слепият инстинкт за самосъхранение ми подсказа, че щом грабна от будката броевете, стопанинът — скрофулозен евреин с лице цялото обсипано с жълти лунички като просени зрънца, ще изскочи от будката през задната врата и ще вдигне такава олелия, че минувачите веднага ще ме спипат и като жалък крадец ще ме отведат при постовия стражар, и това, дето ще последва, ще бъде толкова ужасно, ще не мога да си го представя.

Тогава злият дух ми пошепна на лявото ухо да направя следното: незабелязано от стопанина да заобиколя будката и да сложа катинара на вратата. Но тъй като нямах катинар, злият дух ме посъветва да завържа колкото може по-здраво халките с някаква тел или канап. Но понеже ми липсваше и едното, и другото, а трябваше да се действува незабавно, то злият дух ме посъветва да завържа халките с носна кърпа.

Имах в джоба си носна кърпа, която, макар и със съмнителна чистота, ставаше за тая работа.

Обиколих на пръсти шестоъгълната будка и със замряло сърце, като правех най-различни физиономии, промуших носната си кърпа през двете халки и я завързах на здрав възел, като за тая цел си послужих дори със зъби и плюнка. Злият дух ми подсказа, че сега мога да ида отпред и да „чопна“ книжките, и може дори да не бягам, а просто бързичко да се отдалеча. Какво му оставаше на будкаджията? Да се спусне към вратата, но уви, не ще може да я отвори и ще остане в капана. Докато си подаде главата на улицата и извика стражаря, от мене и помен няма да има — нека си вика, колкото ще.

Като проверих здраво ли съм вързал възела, аз се приближих с неопределена усмивка отпред до перваза и без да отговоря на любезния въпрос на евреина: „Какво искаш, момче?“ — грабнах книжките и си плюх на петите, треперейки при мисълта, че сега ще се вдигне олелията — стражарски свирки, гонитба, ще ме спипат и откарат в участъка, и то не като обикновено апашче, а като крадец, защото съм извършил не някаква дребна кражба, а истински грабеж на търговско предприятие.

Пресякох като заек на бегом улицата и се шмугнах в пресечката, която води към нас в Отрада, притиснал до разтуптяното си сърце книжките, които миришеха на прясно печатарско мастило. Малко се учудих, че не чувам зад себе си тупурдия от гонитба и свирки.

Стигнах до триетажния строеж на Мирошниченко, изкачих се по дебелата дъска-стълба до най-горното скеле, където вече бяха направили покрива до половината с нови звънливи керемиди. Тук до тухления комин седеше оклюман Жорка Собецки, който се боеше да си иде вкъщи, защото в бележника му имаше две единици, една двойка и много неприятна забележка. По кръглото му пълно лице на върл мързеливец имаше мътни следи от засъхнали сълзи.

Показах му тържествено заветните броеве и веднага, като сомнамбули, потънахме в продължението на серията „Инес Наваро — прекрасният демон“. Слепи и глухи за всичко наоколо, ние четохме, докато стигнахме до края и докато здрачът изпълни тавана.

… едва тогава разбрах целия ужас на своето положение…

Жорка въздъхна и се помъкна към къщи, като с такива усилия влачеше за скъсаната каишка училищната си чанта, сякаш беше натъпкана с олово. След Жорка се помъкнах и аз, като под куртката си криех откраднатите книжки. Струваше ми се, че всички минувачи вече знаят за ограбването на будката. Обаче на улицата беше спокойно. Никой не ми обръщаше внимание. И у дома всичко беше както винаги.

Нима, мислех си, моят грабеж е останал незабелязан? Невъзможно е будкаджията да не е открил, че вратата е здраво завързана с носна кърпа. Сигурно вече е съобщил в полицията и сега проклетите копои от криминалната са по дирите ми и всяка минута вкъщи ще дрънне звънецът, ще се отвори вратата, ще нахълтат детективите и полицаите, за да ми турят железни белезници и под конвой да ме откарат в Одеския замък-затвор, в единична килия.

Наистина звънецът дрънна; едва не припаднах и се заключих в клозета; но това беше баща ми, връщаше се от учителски съвет.

Неговите светлосини тетрадки под мишницата ми напомняха свезките за Ник Картър.

Татко, както винаги, ме погледна с уморените си очи, разроши главата ми и ме целуна по челото, от което реших, че още нищо не знае.

Днес като че ли ми се размина, но какво ще бъде утре? Страх ме е да си помисля! Утре трябва да ида на училище и да мина точно край вестникарската будка — друг път нямаше, — и ограбеният от мен стопанин непременно ще ме види и ще избухне страшен скандал.

Постарах се да се промъкна край будката, като извих главата си настрана, но все пак с крайчеца на окото си зърнах будката и рижото лице на стопанина й, който ме следеше някак иронично и с престорено равнодушие. Изтръпнах. Ох, тоя кротък евреин крои нещо против мене! Навярно е съобщил за постъпката ми в полицията и на директора на гимназията, и сега ще ме арестуват или нещо още по-лошо — ще ме изгонят от гимназията с вълчи билет[1].

Влязох в клас ни жив ни мъртъв, след като в коридора с подчертано уважение чукнах токове и поздравих инспектора, който доста равнодушно ми кимна със сребърната си, късо подстригана коса.

През целите пет часа седях като на тръни, в очакване всеки миг да бъда извикан при директора за обяснение.

Напразно.

Денят мина доста спокойно, благополучно, дори без двойки. На връщане пак бързо се шмугнах покрай будката и пак зърнах с крайчеца на окото лицето на будкаджията, който равнодушно и като че загадъчно ме гледаше над вестника „Одеска поща“, който четеше.

Така мина седмицата и дойде петъкът, когато обикновено се появяваха новите броеве за Ник Картър с нови увлекателни картинки на корицата, книжки, пълни със загадки и тайни. Тоя път с петербургския бърз влак бяха докарали нова серия със заглавие: „Серия за доктор Дацар“. Не можах да издържа на изкушението и минах съвсем близо до вестникарската будка, та макар с крайчеца на окото да зърна корицата на новия брой:

Ник Картър стоеше на вратата на разкошната гостна, където пируваха престъпниците от аристократическата банда на доктор Дацар, и в двете ръце на великия детектив имаше по един револвер „Смит и Венсън“ четиридесет и четвърти калибър, които се подаваха иззад кадифената завеса. Престъпниците бяха брадати, във фракове, с бели колосани нагръдници, дамите престъпнички — в бални рокли и обкичени с брилянти. Само Ник Картър бе облечен скромно, коректно, но енергичното му младежко лице сякаш говореше саркастично: „Пипнах ли ви, гълъбчета. Горе ръцете. Сега всички ви ще тикна в Синг-Синг и ще ви туря на електрически стол!…“.

— Млади момко! Пс-пс, млади момко! — чух гласа на будкаджията. — Не разбирам защо винаги прибягвате край мене като заек! Баща ви отдавна плати вашия дребен дълг за ония две книжки от серията „Инес Наваро — прекрасният демон“ Завчера той купи „Одески лист“ и аз му напомних, че ми дължите четиринайсет копейки. Вземете серията за доктор Дацар, не се притеснявайте, имате при мен кредит. Може би ще си изберете нещо от Шерлок Холмс? „Кинжалът на Негуса“? Момчетата я хвалят. А може би „Приключенията на Ирма Блаватска“? Или „Елза Гавронска“? Макар че за вас е още раничко да научите за нейните любовни похождения…

[1] Вълчи билет — свидетелство за неблагонадеждност в дореволюционна Русия, което се дава на отстранени от училище, служба и пр. и му се затваря достъпът до всички училища, служби и пр. — Б.пр. ↑

ДЕЦАТА НА КАПИТАН ГРАНТ

Билетите за градския театър струваха скъпо, а за местата в партера направо можеха да те оскубят. Затова в редките случаи, когато отивах на театър, винаги гледах зрителната зала от страничните места в амфитеатъра или отгоре „при ангелите“, откъдето дълбоко долу, под грубо наплескания с боя таван, се виждаше косо знаменитият електрически полилей — гордост на одеското градско управление, който беше съвсем близо до мене — голям, обсипан с блестящи бисери, като корона, а пък живописната завеса със сцени от „Руслан и Людмила“ изглеждаше кажи-речи колкото цветна илюстрована картичка, прилепена странично към съвсем мъничка рампа, и суфльорска будка колкото ръбеста мида. В дупката на оркестъра се виждаха пюпитри, хора във фракове, музикални инструменти, прелистваха се ноти и се издигаха фиоритури и гами от настройвани инструменти — какофония от звуци, които възбуждаха нервите и обещаваха скоро да се превърнат в страстна стройна оперна музика.

Когато светлината в залата угасваше и в тъмнината червенееха само лампичките над изходите в зрителната зала и картината на завесата отиваше някъде нагоре, аз обикновено виждах само предната част на дъсчения под на сцената, издатините на декорите и артистите в такъв ракурс, че всички бяха с големи глави, къси крака и се движеха на сцената странешком, като раци, и току изчезваха от зрителното ми поле. Тук дори бинокълът не можеше да помогне.

Но веднъж на Коледа ние, цялото семейство, отидохме на театър на детско представление с намалени цени. Даваха „Децата на капитан Грант“ и леля ми настоя да седим както всички порядъчни хора в партера, на кресла, тапицирани с кадифе, и дори не някъде назад, а на шестия ред, което се смяташе за голям шик.

Мисля, че дълбоко в душата си леля мечтаеше за ложа на първи или втори балкон. За ложа в партера с огледала върху тапицираната с моаре стена не можеше и да се мечтае.

Но и на шестия ред в партера не беше лошо.

Наистина нашите места се намираха малко в края, така че сцената не се виждаше в цялата й дълбочина, но това не дразнеше.

… вълшебна бе думата „сутрешно представление“, от която ръцете изстиваха, сърцето ми се свиваше и чистата колосана якичка под правата яка на сукнената ученическа куртка студенееше на врата като ледена…

Настъпили бяха силни мразове, редки за нашия край, в театъра бе студено и доста празно и аз изпитвах с нищо несравнимото чувство за сутрешен спектакъл, когато в белите фоайета цари синя дневна светлина, проникнала през високите замръзнали стъкла на прозорците, а в зрителната зала властвува брокатова електрическа светлина и над ложите светят големите кристални висулки на матовите лампи, украсени с бронз.

Една от прелестите на градския театър — както казват, най-красивия европейски театър на XIX век — се състоеше в това, че в антракта между трето и четвърто действие много бавно се спускаше и после пак се вдигаше особена, противопожарна желязна завеса, която имитираше завеса от златист брокат с отвесни дипли и копринени пискюли, макар че под тях явно личаха железните ръбове и някъде горе, невидимо за зрителите, завесата се намотаваше и размотаваше, като ръждивите ивици по нея свидетелствуваха за металния й произход. Спускането на желязната завеса така занимаваше зрителите, че в антракта между трето и четвърто действие почти никой не напускаше мястото си и търговията в бюфета на фоайето вървеше зле.

Бюфетът във фоайето на първи балкон привличаше вниманието ни и ни вълнуваше може би по-силно и от действието на сцената. Никъде не бях виждал такива едри круши дюшес, само при вида на които в устата ти се събира слюнка, толкова големи, огънати в сребриста хартия шоколадови бомби със сюрпризи в средата, такива пирожки, от които направо можеш да припаднеш, малки бутилчици лимонада, които стреляха с тапичките си като пистолет, а после гърлата им димяха, разпространяваха наоколо влажна, боцкаща миризма на лимон и накрая, нямаше нищо по-прекрасно от театралните сандвичи, наредени във витрината на бюфета, особено от малките кръгли сандвичи с блестящ като вакса чер хайвер по двайсет копейки парчето, нещо, което нашето семейство не можеше да си позволи.

Изобщо цените в бюфета бяха недостъпни за нас. Като легенда възприемах слуха, че голяма круша дюшес тук струва цяла рубла. Това надхвърляше моите представи и окръжаваше театралния бюфет с някакъв приказен ореол.

С голямо вълнение се разхождахме покрай бюфета по сякаш заледената повърхност на добре лъснатия паркет на фоайето, като се бояхме да не се подхлъзнем, и не откъсвахме очи от украсения с резба великолепен бюфет, подобен на величествен орган, от всички лакомства и закуски, изложени там, от букетите изкуствени восъчни рози и папрати, зад които се подаваше отразено в много огледала лицето на продавача, розово като филе от сьомга, с изписано известно презрение към всички зрители, които нямаха пари да купят нещо от бюфета. Той сякаш между другото оглеждаше нас, нашите дрехи, нашите обувки и предполагаше, че няма да отидем в бюфета и нищо няма да купим. Тук ние можехме само безплатно да се оглеждаме в грамадните студени огледала заедно със скулптурните изображения по гипсовия таван.

… не, помислете си само: една круша, та макар и дюшес, да струва цяла рубла. Пладнешки грабеж!…

До нас на шестия ред в партера седеше още едно семейство с момиче на моите години с червена кадифена рокля и бяла дантелена яка, която стигаше до средата на стройния й изправен гръб. Косите на момичето бяха разпуснати по раменете, което в моите очи я превръщаше почти в русалка. От нея лъхаше на одеколон и тя от вълнение през цялото време мачкаше в ръка малка батистена кърпичка. Обувките й бяха бели, лачени, с копчета.

Не ще и дума, аз веднага почувствувах към нея най-силно любовно влечение, но тъй като бях плах с момичетата, не се осмелих да я заговоря, а тя беше високомерна и не се запознахме.

… що се отнася до самата пиеса, сюжетът й ни бе добре известен, та не престанахме да се чудим как на сцената всичко изглежда така добре, нагледно, красиво и убедително: лорд Гленарван внушаваше уважение с избръснатото си продълговато лице с големи рижи бакенбарди, Паганел, в панталони на карета, със сгъваем бинокъл в ръце, непрекъснато се спъваше, падаше, беше много разсеян и веднъж дори сложи на главата си дамски маншон вместо своя тропически шлем, което предизвика в залата буря от смях и аплодисменти; подлецът и негодникът Айртън предизвика общо негодувание… Индианецът даде изстрел с дълга пушка по летящ картонен орел, който носеше в ноктите си картонена фигурка на момче, изглежда — Роберт. Бояхме се да не би индианецът да уцели момчето вместо орела, но всичко мина благополучно. Орелът бе убит и падна зад кулисите, отдето изтича живо, русо момче с кадифено костюмче — Роберт, щастливо избягнал смъртта…

… Бас държа, че това беше преоблечено момиче, дори по-скоро — жена!…

Всичко, разбира се, беше вълнуващо, но мен повече ме занимаваше въпросът как това става на сцената, самата механика на спектакъла. И правех на глас различни предположения, с което възбуждах недоволство у съседите, шъткане и презрителните погледи на привлекателното момиче с разпуснати коси.

Но една картина истински ни потресе до дън душа — когато героите попаднаха на Огнена Земя в антарктическите ледове, и неизбежно трябваше да замръзнат сред натрупаните ледени блокове, зловещо осветени от живачнобялото полярно слънце. Прясната вода и провизиите се бяха свършили, нямаше гориво, ужасен студ — сто и шестдесет градуса по Фаренхайт — вледеняваше дъха и нямаше дърва за огрев, а и кибрит също нямаше.

Отчаяно положение, пълна безизходица.

Седяха върху преспата, притиснати един до друг, оставили се на волята на провидението, тъй като нямаше какво друго да правят. Те замръзваха пред очите на зрителите, а провидението се бавеше! На всичко отгоре ледената планина изведнъж някак странно се освети отвътре с магическа синя светлина и зрителите ахнаха, като съзряха в леда Смъртта: една най-истинска, съвсем реална Смърт с озъбен череп, в бял саван, с коса, вдигната над вкочанясващите се герои.

„Как ТЕ направиха това?“ — мислех си аз едновременно с ужас и почуда.

Всичко изглеждаше свършено. Провидението беше закъсняло. И точно в тоя миг в далечината, зад грамади от полярни ледове, върху тясната ивица синя вода на океана изведнъж се появи точка, превърна се в мъничка фрегата, която с пълен ход идеше на помощ на загиващите пътешественици. От време на време фрегатата се скриваше зад кулисите, после пак се показваше вече много по-близка и по-голяма. Отново се скриваше зад кулисите и само след миг нейният нос излизаше на преден план сред крайбрежните ледове в естествена големина, с бушприт, котва и три надути кливера — един от друг по-малки.

„Ура!“ — закрещяха загиващите и се хвърлиха в обятията на своите спасители, които изскочиха от кораба на сцената.

Неописуем възторг обхвана зрителната зала. Всички викаха „ура“, ръкопляскаха, смееха се с глас, пищяха. Това бе истински триумф. А на нещастната Смърт не й оставаше нищо друго освен да се скрие зад кулисите, метнала на рамо своята бутафорна коса и препъвайки се в белия си саван: изглежда помощник-режисьорът беше забравил да изключи синята светлина в ледената грамада, така че бягството на Смъртта предизвика в залата весело злорадство.

Тогава леля изтри с дантелената си кърпичка неволните сълзи, извади от големия си маншон кутия шоколадови бонбони „от Абрикосов“ и поръча на любимеца си, малкия Женечка, да почерпи съседите. Женечка, с къси кадифени панталонки и дълги чорапи, отвори кутията и като видя чудесните шоколадови бонбони, сред които апетитно лежеше оранжев триъгълник от захаросан ананас, не можа веднага да намери в себе си сили и да пристъпи към черпенето на съседите.

— Какво има, Женечка, черпи, не се стеснявай.

Тогава Женечка, като погледна изпод мекото си бретонче с кафявите си невинни очички, поднесе отворената кутия на красивото момиченце и с разтреперан глас каза: „Може би вие не искате бонбон?“ — с което всъщност завърши нашето коледно посещение на градския театър.

… о, зимно отражение на фруктиерата с ярки портокали в грамадното колкото цялата стена огледало във фоайето на първи балкон! О, малки сандвичи с чер хайвер! О, момиче русалка!

ЛОВЕНЕ НА ВРАБЧЕТА

Кой знае как хрумна на момчетата идеята, че е много лесно и просто да се ловят врабчета с водка: достатъчно е само да се натопи средината на хляб във водка и парченцата да се пръснат из двора или на полянката в ония места, където обикновено се събират врабчетата на ята.

Сега не мога да разбера за какво ни бе притрябвало да ловим врабчета. Но тогава този въпрос изглеждаше ясен и неоспорим.

Та кое момче ще се откаже да хване живо врабче, а целта — нямаше никакво значение. Важно беше самото ловене. Това е, ако щете, заложеният във всеки човек древен инстинкт на ловец.

Преди това най-простият начин за ловене на врабчета при нас в Отрада се смяташе следният: от четири тухли правехме на земята нещо като отворена кутия, а петата тухла, приповдигната на пръчка, бе капакът. За пръчката беше вързан дълъг капан. В тухлената кутия сипвахме пшеничени зърна или друга примамка. Щом врабчето скочи в тухления капан да си клъвне, веднага трябва да се дръпне канапът, за да се събори пръчката-подпора и горната тухла ще похлупи врабчето в капана. Теоретически това беше много добре измислено, но на практика излизаше, че врабчетата кой знае защо не искаха да кацат на примамката; по всяка вероятност грубите тухли ги плашеха, а пръчката с вързания за нея капан събуждаше подозрението, че работата тук не е чиста.

Колкото пъти съм се опитвал да хвана врабче по такъв начин, никога не съм сполучвал.

Ловенето на врабчета с водка се превърна в истинско увлечение за момчетата от нашия град, които се кълняха и ядяха пръст, че със собствените си ръце са хванали няколко врабчета с водка. Естествено и аз не останах назад.

Желанието собственоръчно да уловя врабче с водка се превърна за мен в идея фикс и аз разбрах, че няма да се успокоя, докато не осъществя мечтата си.

Но възникна сериозен въпрос: къде да намеря водка? В нашия трезвен дом тя липсваше. Забранено бе дори споменаването на тази дума. Знаех, че пияниците обикновено си купуват водка от монополката, тоест от държавната винарска лавка, и обикновено я пият още на улицата направо от шишето — гъл-гъл-гъл-гъл — и водката се стича по брадата на файтонджията пияница.

Знаех къде се намира най-близката монополка, но нямах представа колко струва водката и дали ще може момче на моята възраст, при това гимназист, да си купи нещо, което се забранява най-строго от закона.

Направих справка и узнах, че водката бива различна: „бяло гърло“ и „червено гърло“, тоест, запечатана с бял восък и с червен восък. „Бяло гърло“ се считаше за по-добре пречистена и струваше по-скъпо от „червено гърло“ — лошо пречистената водка. Разбрах, че на врабчетата им е все едно с каква водка ще ги ловят, затова реших да купя „червено гърло“, ако разбира се ми дадат. Пречка бяха, както винаги, само парите.

Ех пари, пари! Колко пъти ми се налага да ги споменавам в тая книга. Но какво да се прави. Това е животът…

Къде да ги намеря? Опипах дъската на бюфета, където готвачката слагаше рестото от пазара, но не намерих. Лелината стая беше заключена. В гардероба, в старите таткови панталони, също нищо не открих. Какво да правя, как да постъпя? Погледнах през прозореца и видях на двора — като напук — много врабчета, които подскачаха по твърдата есенна земя сред люляците с окапали листа и кълвяха каквото им падне. Само да имах под ръка водка, ще видят те!

Трябва да отбележа, че водката се продаваше в бутилки с разни големини, които носеха и съответни названия: „сотка“[1], „шкалик“[2], съвсем малките „мерзавчик“ и още нещо от тоя род. Шкалик заедно с бутилката май че струваше двайсет и една копейка. Бях уверен, че един шкалик ще бъде напълно достатъчен за двайсетина врабчета.

Тогава измислих една тънка хитрост, та да ми дадат водка: със сълзи на очи и жален глас ще кажа, че се е простудило малкото ми братче и докторът е предписал да се разтрива с водка, така че от тая страна всичко бе обмислено отлично.

Но парите! Парите!… Отде да ги взема?

А в това време желанието веднага да пристъпя към ловене на врабчета беше обхванало като пожар душичката ми.

Тогава ми дойде на ум да се обърна за помощ към нашия квартирант. Квартирантът беше отвратителен човек, голям кавгаджия и мърморко. Никъде не работеше, цял ден се въргаляше по жилетка и без ботуши, вдигнал крака в бели мръсни чорапи върху желязното табло на кревата. Когато наемаше стаята, той се представи като „известния пътешественик“ Яковлев. Това направи на леля впечатление, и макар че не й хареса брадясалото му лице, мръсното пенсне, нечистата му колосана яка, книжните маншети, някак хлътналото му лице и очи на капризен и свадлив човек, все пак му дадоха стаята.

… при друг случай ще ви разкажа по-подробно за този квартирант пътешественик, а също и за останалите ни квартиранти, които в различно време живяха у нас, но сега няма да се отвличам…

Аз почуках на вратата на известния пътешественик, като правех гримаси от неудобство. Хъркането, което се чуваше в стаята на квартиранта, секна и дочух рязък гъгнив глас:

— Кой е? Какво искате? Влезте!

Влязох и като преодолявах страха си пред знаменития човек, казах, без да забравя да ударя токове:

— Добър ден. Извинете, че ви събудих. У дома няма никой, а са ми крайно необходими пари за водка.

— Гледай ти — каза през нос знаменитият пътешественик. — Раничко си започнал. Нямам пари.

— Само двайсет и една копейки — умолително казах аз.

— Аха, за един шкалик — забеляза пътешественикът.

— Не се безпокойте, ще ви ги върна. Честна благородна дума, честен кръст — прекръстих се аз и за по-голяма убедителност добавих: — Да пукна, ако лъжа.

— Ммм — недоволно промуча Яковлев, като си слагаше пенснето, от което хлътналото му лице стана като че още по-хлътнало. — Ммм, доста е странно така безцеремонно да нахлуваш в стаята на квартирант, който си почива, и да искаш от него някакви си пари! Н… не разбирам!

С тия думи знаменитият пътешественик, без да става от кревата, порови в раираните си панталони, пожълтели по шевовете и около копчелъка, дрънна връзка ключове и после ми подаде точно двадесет и една копейки.

— Но имай предвид, че давам тези пари за сметка на наема. И да не си посмял вече да ме безпокоиш.

Отдалечих се на пръсти, зад гърба ми вратата се заключи, после се чу скърцане на пружина и хъркане, подобно на сърбане.

Купуването на водка не мина съвсем гладко, но все пак стана. Зад мрежената преградка в държавната винарска лавка седеше продавачката, напудрена дама със сълзливи вдовишки очи и дебело, мазно, малко синкаво лице, която ми каза грубо:

— Я се махай. Как не те е срам, и това ми било гимназист, син на интелигентни родители, а на тия години вече започваш. Сега ще извикам стражаря и ще ти вземе ученическата книжка. Да не се мяркаш повече пред очите ми! Марш!

Изскочих като попарен на улицата, където се трупаха пийнали файтонджии и босяци и отпушваха своите сотки, мерзавчики и шкалики. Правеха го така: отначало обелваха восъка от гърлото на бутилката; обелваха го с желязна отварачка подобна на ренде, закована нарочно за тази цел към ствола на една акация, та пияниците да не повреждат градските насаждения.

Файтонджиите със своите мушамени или касторови фуражки с кокарди, в дългите си сини армяци, брадати, с прозрачни светлосини очички и червени носове, а също и босяците — наистина боси или с някакви невъзможни цървули, привързани за краката с върви, с платнени панталони и окъсани ризи, през дупките на които прозираше голо тяло — ония, дето тогава се наричаха „Горкиевски типове“ — се трупаха, наблюдавани от стражаря, около рендето, обелваха с него восъка, така че рендето изглеждаше като окървавено. После пияниците с ловък удар по дъното на шкалика избиваха тапата и вдигнали високо глава, изливаха в устата си силната течност, изпущаща сладникава, малко наркотична миризма, от която ми се замайваше главата; после си избърсваха с ръце мустаците и за мезе хрупкаха апетитно жълтовато-прозрачни кисели краставички, в чиято изтичаща саламура блестяха безцветни семчици.

Видях един количкар с чувал на главата, вече доста пийнал, да лежи в ръчната си количка, подпряна на дръжките, и да чака да го наемат. Имаше руси мокри мустаци и очи на добродушен пияница. Изпитах доверие към него и го помолих да ми купи водка от монополката. Той ми намигна като на свой човек и веднага се съгласи. Скоро с шкалик в джоба на шинела, откъдето за срам се подаваше гърлото, запечатано с червен восък, аз изтичах вкъщи и без да се събличам, натроших в дълбока чиния бял хляб и го залях с водката, като предварително обелих червения восък о перваза на прозореца. После излязох на двора и разхвърлях мократа средина под голите люлякови храсти и под ябълковите дървета, обвити вече за зимата със слама.

Учудих се, че наблизо нямаше нито едно врабче, макар че преди да купя шкалика бяха накацали на рояци по храстите и дърветата.

Скрих се зад вратата на задния вход и зачаках, като основателно предполагах, че врабчетата непременно ще забележат късчетата бял хляб и ще долетят за плячката. Но врабчетата никакви ги нямаше. Мина повече от половин час, докато долети първото врабче, красиво, не от най-младите, пухкаво, каквито са зиме, добре охранено, с блестящи перца, като че нарисувани върху коприна с туш изкусно, старателно, с всички подробности от някой велик китайски или японски художник. Очичките на врабчето блестяха по детски, то си въртеше главичката на всички страни и пъргаво подскачаше. Отначало врабчето не обърна внимание на късчетата мокър хляб, но после ги забеляза, подскочи и клъвна едно от тях, потрепери от отвращение, изпусна го от клюна, подхвръкна и бързо отлетя: фррр!…

„Гледай ти — глупак“ — рекох си аз.

Скоро долетяха пет-шест врабчета и всички като по команда заподскачаха сред моята примамка, но кой знае защо, без да й обръщат внимание, а кълвяха по земята между късчетата хляб. Него не закачаха.

„Бе да не им е станало нещо?“ — помислих си аз.

Врабчетата поскачаха-поскачаха сред залчетата, а после сякаш по команда литнаха ниско над земята като разсипани мъниста.

Фррррр…

Измръзнах здравата, но твърдо реших да не си отивам, докато не уловя поне едно врабче. Най-много ме интересуваше как ще се държи врабчето, когато се напие с водка.

От своята засада видях как леля доведе Женка от детската градина и после дойде татко с дебелото си сукнено палто, понесъл под мишница купчина сини ученически тетрадки, превързани на кръст с канап.

Стърчах зад вратата на задния вход до тъмно.

Вече прелитаха първите снежинки, предвестници на зимата.

Врабчетата долитаха и отлитаха — на ята и единично. Някои кълвяха залчетата от моя хляб и се случваше дори да ги отнасят нанякъде в клюна, най-после изкълваха примамката докрай, но нито едно не се напи и не падна, каквито всъщност ми бяха сметките.

Няколко пъти ме викаха от прозорчето да ида да уча и да пия чай, но аз не се обаждах, нямах сили да се примиря с мисълта, че мечтата ми е рухнала. Все ми се струваше, че ей сега ще долети ново ято врабчета, които ще се наядат с остатъци от напоения с водка хляб, ще се опият, ще тупнат на земята и аз ще уловя отведнъж пет-шест мъртвопияни врабчета. Ех, как ще им взема акъла на всички!

… уви, мечтите ми си останаха мечти. Начинът да се ловят врабчета с водка излезе абсолютна глупост. Трябваше да се върна вкъщи с празни ръце…

С това историята на още една моя разбита мечта може би щеше да свърши, ако след няколко дни не стана следното.

Току-що се бях върнал от училище, когато пред мене се изправи баща ми. Пенснето подскачаше на носа му, шията му потръпваше сякаш искаше да се освободи от много тясна яка, а бузите му бяха червени от гняв.

— Отвратително хлапе! — закрещя той с издадена долна челюст. — Какво излиза — тайно употребяваш спиртни напитки!

— Татенце — заридах аз, — кълна ти се в каквото искаш… Честен кръст…

— Не кощунствувай — извика баща ми, хвана ме за раменете и почна да ме разтърсва, като повтаряше: — Боже мой! Имам син пияница! Пие водка!

Брадата му се тресеше все по-силно и по-силно.

— Татенце, откъде знаеш? — ридаейки попитах аз.

— Пътешественикът Яковлев днес плати наема и си удържа двайсет и една копейки, които ти тайно си изпросил за водка. Така че безполезно е да отричаш. Ти не си ми вече син!…

… и така нататък, и така нататък…

Изглежда най-често човек казва истината, когато фантазира, и лъже най-вече, когато иска да каже истината…

[1] Сотка — стара мярка за водка, равна на 0.12 литра. — Б.пр. ↑

[2] Шкалик — стара мярка за водка, равна на 0.205 литра. — Б.пр. ↑

ЛЕКЦИЯТА

На татко, който преподаваше география, му хрумна да помоли пътешественика Яковлев да изнесе в епархийското училище лекция с помощта на магически фенер: известно беше, че в големия мушамен куфар на Яковлев има кутия с диапозитиви, направени лично от него през време на многобройните му пътешествия по земното кълбо.

Яковлев не се съгласи веднага.

Той направи кисела физиономия и отначало каза, че публичните лекции в препълнена задушна зала изтощават нервната му система, и дълго след това страда от безсъние. Татко обеща да бъде добре проветрена актовата зала, където ще изнесе лекцията, и да няма много зрители — само четири паралелки от горните класове. Тогава Яковлев постави под съмнение качеството на училищния магически фенер. Татко го увери, че фенерът е почти нов.

— И, разбира се, без електрически източник на светлина? — саркастично попита Яковлев.

Баща ми се смути и челото му порозовя.

— Да — отговори той, — но има много силна газова лампа с огледален рефлектор.

— Представям си каква горещина и дим ще бъде — подметна носово известният пътешественик.

— Димът се отстранява със специална всмукателна тръба — отговори татко, малко засегнат заради епархийския магически фенер, и подръпна веднъж-дваж шията си.

— Представям си я тая всмукателна тръба — кипна Яковлев и хлътналото му лице доби още по-мрачен вид.

— Във всеки случай аз ви обещавам, че няма да има дим — каза баща ми с официален тон.

Колкото повече капризничеше пътешественикът, толкова по се разгаряше у баща ми желанието да устрои лекция с „мъгляви картинки“, както ги наричаха тогава. Татко вече предвкусваше онова впечатление, което „мъглявите картинки“ и особено лекцията на такъв известен пътешественик като Яковлев ще направят на ученичките, а да не говорим за голямото педагогическо достойнство на мероприятието като цяло.

Яковлев се инати още малко и най-после кандиса.

— Вие ще ни окажете огромна услуга и ще направите наистина свещен, безкористен принос в работата по възпитанието на младите девици от духовното съсловие, чиито души жадуват за просвещение — каза татко.

По лицето на известния пътешественик се изписа неудоволствие. Но той порови в издутия си мушамен куфар, натъпкан с мръсно бельо, и измъкна кутия с безредно наслагани диапозитиви.

Баща ми ги подреди по страни, избра най-добрите и впечатляващи (по възможност без разголени къпещи се жени от остров Цейлон), а после двамата — татко и пътешественикът — съставиха кратък конспект на бъдещата лекция и на реда на диапозитивите.

Спомням си, че тази лекция причини на баща ми маса грижи и огорчения. Яковлев поиска да му направят специален екран, като отказа категорично да демонстрира диапозитивите си на бялата стена на актовата зала, понеже смяташе това за профанация на науката.

Екранът излезе солено на епархийското училище. После, като огледа критично магическия фенер, донесен специално за тази цел от баща ми с файтон, пътешественикът остана крайно недоволен от устройството, в което се слагаха диапозитивите: първо, диапозитивите на Яковлев не можеха напълно да влязат в отвора, второ, трябваше да се поставят един по един и Яковлев поиска да се поръча специална подвижна рамка, където можеше да се слагат наведнъж два диапозитива, така че докато се показва единият, да се зарежда другият и демонстрацията да става без прекъсване и без забавяне. Това беше съвсем основателно, но обикновените дърводелци не се наемаха с такава тънка работа, а когато намериха специалист, той поиска за рамката баща си и майка си — около десет рубли, сума толкова голяма, че ковчежникът на епархийското училище с голямо неудоволствие се решил да я изплати, като смъмрил татко, че географските му приумици струват доста скъпо и представляват извънбюджетни разходи. Като чул думите на ковчежника, баща ми избухнал и бил готов да се откаже от лекцията, но все пак любовта му към географията победила.

В деня на лекцията Яковлев поиска да го откарат в епархийското училище с луксозен файтон, защото се страхуваше да не се строшат скъпоценните му диапозитиви. Татко се съгласи, но тъй като пари за файтон не бяха предвидени, той плати на файтонджията от себе си.

Мен и Женка ни взеха на лекцията, при условие че ще се държим прилично и ние седяхме в актовата зала на епархийското училище във вълнуващата тъмнина сред момичетата епархийки, които си шушукаха край нас и сдържано хихикаха.

Началничката седеше най-отпред на позлатен стол, строга, студена, със златно часовниче на златна верижка върху колана, имаше изпъчени гърди и нос като на пуйка. Класните дами седяха между ученичките и старателно следяха да не стане нещо неприлично: нали все пак между стените на тоя закрит женски пансион се намираше чужд мъж — пътешественикът Яковлев — и кой знае какви са неговите морални устои.

Магическият фенер бе поставен на специална масичка и вече нажежен хвърляше по стените ярки лъчи като стрели. Татко се въртеше около него, слагаше диапозитиви в новата рамка и аз се чувствувах унизен и с болка в душата наблюдавах баща си в ролята на обслужващ.

А известният пътешественик с дълъг сюртук, от който из цялата актова зала миришеше на нафталин и нечисто бельо, стърчеше на катедрата до екрана и държеше специално поръчаната за три рубли — по негово категорично искане — дълга показалка, от която лъхаше на политура. С тая показалка Яковлев шареше по ярко осветения правоъгълен екран, където с помощта на татко се появяваха увеличени фотографии: ту кокосова горичка на брега на Индийския океан; ту норвежки фиорди; ту будистки храм в планините на Тибет; ту група голи белозъби негърки, чието появяване на екрана предизвикваше тревожно раздвижване на началничката и глух шепот сред класните дами; ту египетски пирамиди, финикови палми и на преден план дългокрака камила и англичанин с корков тропически шлем, възседнал невъзмутимо гърбицата й; ту залез-слънце над Нил и пак необлечени египтянки до колене във водата…

Дори в тъмното виждах как силно се бе зачервил врата на татко…

А известният пътешественик вяло движеше показалката по екрана и бърбореше с отегчителен глас, без да забравя всеки път да назове номера на диапозитива:

— Номер хм… петнайсети. Изглед от Неаполитанския залив със знаменития вулкан Везувий на заден план. На преден план няколко хубавички италианки с дайрета танцуват тарантела… Номер шестнайсети. Пазар в Занзибар. Вдясно гола фигура на местна красавица с делва на главата… Номер трийсет и шести. Къпещи се жени на брега на Бискайския залив… Всемирно известната мраморна група „Леда и лебедът“, а наоколо възхитени туристи…

Право да си кажа ние с Женка ужасно се притеснявахме и когато най-после по искане на началничката лекцията свърши, почувствувах голямо облекчение.

Началничката стана от позлатения си стол и сякаш понесе пред себе си своята гръд, подпряна от корсета, с някаква заплашителна величавост, а след нея класните дами набързо изведоха своите изпотени момичета.

Баща ми припряно нареждаше в кутията диапозитивите, а известният пътешественик, потривайки ръце, каза:

— Бих желал да получа хонорара си за лекцията. Обикновено вземам по трийсет рубли в предплата, но като се има предвид благотворителната цел — просвещението на младите девици от тая духовническа среда, — ще се огранича само с двайсет и пет рубли.

Татко, който смяташе за напълно естествено, че лекцията ще бъде безплатна, изстина.

— Позволете, позволете… — мърмореше той.

— А не, вие позволете — каза пътешественикът.

— Да, но в бюджета на епархийското училище не е предвидено за лекция — продължаваше да мърмори татко. — И аз се надявам…

— И не се надявайте — каза пътешественикът внушително. — Всеки труд, уважаеми господине, трябва да се заплаща, особено труда на пътешественика. В противен случай — при мировия съдия!

— Но вие ме поставяте в неудобно положение — с треперлив глас каза татко. — Ще бъда принуден да ви платя от своя джоб.

— И прекрасно! — жизнерадостно възкликна Яковлев и аз за първи път видях усмивка на лицето му. — Не възразявам. Тия пари мога да отнеса към сметката за наема…

— Уважаеми господине! — възкликна татко, което беше признак на най-силно негодувание. — Уважаеми господине! Предполагам, че човекът на науката не прави от това средство за лесна печалба. Във всеки случай джентълмен не постъпва така.

— Много е възможно — отвърна Яковлев и продължи с гнусна усмивчица. — Но аз винаги постъпвам така, макар че се смятам за джентълмен.

Какво му оставаше на татко?

След месец известният пътешественик освободи стаята, без да плати нищо, натовари мушамения си куфар на един файтон и като поразяваше минувачите с черното си наметало и корковия тропически шлем, се премести в друга квартира.

… а може би и на друг континент…

ЦЪРКОВНОТО ВИНО

… виждам кръгла колосана маншета, която се подава от ръкава на дългия сюртук на диригента, виждам в тънките му пръсти малък стоманен камертон, който издава приятен звук, като че разсейва всички съмнения, звук на някаква основна главна нота, по всяка вероятност „до“, и чувам стройното пеене на хора на момчетата гимназисти в клира на нашата гимназиална църква свети Алексей, ангел хранител на престолонаследника Алексей, малкия син на императора, бъдещия господар на Руската империя.

Божи храмове имаше не само в енориите, но и при някои учреждения и в къщите на богаташите, така наречените „домашни църкви“.

Да имаш собствена църква в своята къща се считаше за признак на най-голямо богатство и благочестие.

Някои учебни заведения също имаха собствени църкви.

Императорският Новорусийски университет имаше своя църква, също — семинарията и кадетският корпус.

… — Къде ще идете на великденската утринна служба?

— В университетската църква.

— Къде ще бъде сватбата?

— В университетската църква.

— Къде ще приемете причастие?

— В университетската църква.

Да се посещава университетската църква се смяташе за голям шик. Беше признак на добър тон.

Тук идваха на „дванадесетте евангелия“, тук си определяха любовни срещи.

След като в нашата гимназия се откри собствена църква с осветен олтар, ние също като че ли се изкачихме на по-високо стъпало в обществената стълба, макар че нашата гимназия дотогава съвсем не се числеше към най-добрите, помещаваше се на бедната улица „Новорибна“ и част от прозорците гледаха към Куликово поле и към гарата, и в нея получаваха образование предимно деца на железничари — канцеларски служители, а понякога дори — на началници влакове или контрольори, което караше някои хора да се усмихват презрително и да свиват рамене.

Нашата Алексеевска църква нямаше купол, но отлично се осветяваше от цял ред високи прозорци от двете страни и в слънчеви неделни дни в нея бе доста весело, най-вече поради това, че всички църковни предмети бяха съвсем нови, току-що донесени от църковните магазини: нови икони в позлатен, ярък, още непотъмнял иконостас, брокатови и сребърни хоругви върху дъбови полици, обковани по края със сребро, сребърни свещници, съвсем нов полилей, не много голям, но затова пък с електрически свещи, красиви позлатени църковни потреби, сърмена покривка в олтара, виненочервена, пронизана от слънчеви лъчи копринена завеса, която се дърпаше зад олтарните двери в особено тайнствени, мистични минути на литургията, когато виното в чашите се превръщаше в Христова кръв, а хлябът — в Христово тяло, чисти корави филони на свещеника и дякона, жълта, от ясеново дърво, още незамърсена будка за продажба на свещи и просфори; и сребърен дискос, покрит с копринена, бродирана със сърма салфетка за събиране помощи, пък да не говорим за чашите със същото предназначение, заковани на будката, където с тежко тракане падаха медните копейки на подаянието.

Всичко това весело се отразяваше в новия, жълт, силно излъскан паркет, където синевата от прозорците падаше до тъмночервените тонове на олтарната завеса и рубинените светлинки от кандилата, които висяха на широки ленти от моаре, с бродирани по тях рози, и в ярката дневна светлина слабо блещукаха рехавите златисти пламъчета от свещите пред новите икони на светците.

Нас, гимназистите, ни водеха на църква в редици по двама начело с класните надзиратели и ни строяваха от лявата страна на клира, а директорът, инспекторът и старши преподавателите с вицмундири и униформени рединготи, с ордени и медали заставаха отпред и след тях вече другите богомолци: дами с шапки, господа в сюртуци, офицери в мундири, чиновници, госпожици с плитки, бретони или къдрици, украсени с копринени панделки — бели, шоколадови, светлосини.

Всичко изглеждаше много празнично и съвсем не тревожеше душата с мрачни предчувствия за неизбежната смърт, както винаги ставаше в старите полутъмни църкви с овехтели църковни потреби.

В нашата нова църква цареше празничен, по-скоро сватбарски, отколкото погребален дух, дух на радост и веселие, впрочем невинаги целомъдрен, особено когато след причастието в края на литургията се приближавахме до свещеника да целунем уморената му ръка и новичкия, още неизтрит позлатен кръст, а после да изпием от плоската чаша топличко червено вино, разредено с вода, да хапнем късче просфора и да сложим в дискоса десетаче или петаче.

Самото причастие сякаш вече ни въвеждаше в света на леко, божествено опиянение. Като се качвах по пътеката, закрепена с медни пръчки върху двете стъпала на клира, аз се спирах пред младия свещеник със златиста брадичка, който в едната си ръка държеше святата чашка, а в другата — дълга златна лъжичка, по църковнославянски „лжица“.

— Отвори по-широко устата — казваше свещеникът с обичаен глас. — Как се казваш?

— Валентин.

— Причестява се божият раб Валентин. — И при тези думи той сръчно улавяше от дъното на чашата парченце от размекналата се в червеното вино просфора, пъхаше навътре в устата ми лъжичката и аз усещах в празния си стомах (причестяването ставаше само на гладно сърце!) и на езика парлива капка вино и веднага глътвах мократа частица от „тялото господне“, която изпълваше цялата ми душа с остро, в миг изпаряващо се опиянение, а в това време дяконът с привичен и доста груб жест избърсваше устата ми с червена плътна копринена салфетка, вече порядъчно напоена със същото червено вино — кагор, и това отново ме опияняваше.

… ах, как ми харесваше това божествено опияняване, как ми се искаше да продължи, да го изпитам макар и само още веднъж…

Впрочем, прекрасно знаех, че това пак ще се повтори, когато глътна от позлатената чаша с дръжка във вид на кръст топлото, сладко развеселяващо вино кагор, и ми се струваше, че няма на света по-вкусно и по-желано от него.

Това питие се намираше във властта на мои приятели съученици, специално избрани да прислужват в черквата, поради доброто си поведение. Над ученическите си костюми те надяваха през главата брокатови епитрахили с втъкани сребърни кръстове на гърба и прислужваха в олтара: раздухваха кандилницата и я подаваха на попа, като предварително насипваха в нея върху разпалените въглени зрънца тамян, изпущащ лилаво тебеширени облаци ароматен дим, отпушваха бутилките с кагор и в сребърната кана смесваха виното с топла вода.

На другия ден в клас ни даваха да помиришем дрехите им, напоени с миризма на тамян.

От тях зависеше в каква пропорция ще бъдат смесени двете течности — виното и водата. За своите приятели се изхитряха да направят сместа по-силна и да им дадат не по една чашка, а по две, понякога и по три. Тия черковни прислужници ми бяха добри приятели, особено Васка Овсянников, с кръгло простодушно лице с трапчинки и очи, невинни като на момиче, а всъщност беше голям вагабонтин, който след службата усърдно допиваше останалото вино.

Прякорът му беше Поничката.

Ние с него дружахме и той се изхитряше да ми приготвя доста силна смес, червена като кръв, и ми позволяваше три пъти да заставам на опашка, а чашката пълнеше докрай, след което главата ми приятно се въртеше, душата ми изпитваше неземно блаженство, като че плувах във валма от тамян под звуците на църковно песнопение и всичко наоколо придобиваше тайнствен копринено червен цвят, пронизан от горещите лъчи на слънцето, което блестеше в новите златни и сребърни потреби.

На връщане вкъщи след литургията се олюлявах от време на време и с усилия на волята гледах да не легна на някоя полянка, в тревата, в буренака от млад див магданоз, който цапаше коленете на летните ленени панталони със своя остро миришещ зелен сок, и да не заспя блажен сън, даруван ми от светлата християнска религия, велика майсторка да опиянява своите вярващи.

… може би идеята да се ловят врабчета с водка беше вдъхновена именно от това божествено, опияняващо блаженство на причастието…

ЯПОНЕЦЪТ

Излизаше на арената, кланяше се по японски, като притискаше ръце към корема, после смъкваше лекото сиво кимоно и оставаше по късо трико с голи ръце на атлет. Беше дребен, набит, с фигура на борец. Номерът му се състоеше в това, че пробождаше ръката си от край до край, обикаляше арената и показваше на публиката от първите редове издутите си бицепси, прободени с дълги игли, после ги измъкваше една след друга и ги хвърляше върху лакирания поднос, подаден му от неговата асистентка, също японка, в ярко кимоно с грамадна панделка на гърба, която я правеше някак грациозно-гърбава, като пеперуда.

Учудващо бе, че в стегнатите кълбовидни бицепси на японеца след номера не оставаше ни най-малка следа, ни капчица кръв. Следващият номер бе още по-жесток: японката нагряваше на жарава голям черпак, в който предварително бе насипала парченца от някакъв метал, най-вероятно калай или олово, и когато металът се разтапяше, тя обикаляше с него около арената и показваше на публиката разтопения метал, който се белееше в димящия черпак като сметана.

После поднасяше черпака на японеца, като скланяше в дълбок ритуален поклон глава с прическа на гейша, подобна едновременно и на черен охлюв, и на грифа на някой музикален инструмент със своите стърчащи остри фуркети, а японецът с рязко движение поднасяше до устата си нажежения черпак и изливаше в нея разтопения метал, а подир някое време пред очите на публиката изплюваше парченца втвърден метал, които едно по едно изтракваха на подноса, подложен от японката.

Това беше нещо непостижимо и целият цирк се тресеше от аплодисменти, а японецът се обръщаше рязко на всички страни и с пресилена усмивка показваше широко отворената си уста с изплезен език, зад който, към глътката, трепереше още едно малко езиче. Също така отхапваше с белите си като бисер и здрави като стомана зъби парченца от метална пръчица и японката ги показваше на публиката върху малката си жълто-розова длан.

… Обаче най-важното започваше оттук нататък…

Японката изнасяше с реверанс на арената обикновен виенски стол и го слагаше в средата на специален дъсчен подиум, така че да стои здраво и да не се клати. Японецът сядаше, като разкрачваше дебелите си къси крака. Тогава се появяваше водещият програмата щалмайстор с блестяща от брилянтин коса, вчесана на прав път, и със силен, изразителен, цирков глас се обръщаше към почитаемата публика с предложение да излезе на арената всеки, който желае да върже ръцете и краката на японеца по какъвто иска начин: с въжета, с вериги, със стоманени въжета, с ремъци — който каквото намери, а дирекцията на цирка тържествено обещава незабавно да плати сто рубли на оня, който съумее да върже японеца така, че той да не може да се освободи. За да докаже сериозността на предложението, щалмайсторът изваждаше от красивия си портфейл нова шумоляща банкнота от сто рубли и я слагаше върху подноса на японката така, че всички да я видят. Няколко души от публиката излизаха на арената леко смутени и връзваха ръцете и краката на японеца с различни въжета и ремъци, а един дори с желязна верига. Разбирах, че болшинството „желаещи от публиката“ бяха подставени лица от дирекцията на цирка, но все пак прикованият към стола с верига японец, при това със завързани ръце и крака, представляваше силно впечатляващо зрелище, още повече че на всеки желаещ се разрешаваше собственоръчно да провери яки ли са възлите и цяло ли е въжето. Преодолявайки смущението си, аз изтичах от галерията на арената с широчкия ми зимен ученически шинел и опипах възлите на въжето, проверих цели ли са каишите и с вид на познавач прегледах железния синджир, подобен на ония, с които връзват дворните кучета, и се убедих, че всичко е редовно: въжетата се бяха врязали дълбоко в издутите мускули на якото жълтеникаво тяло на японеца. После асистентката покри японеца от черната остригана глава до краката с копринен плащ.

Музиката млъкна. Чуваше се съскането на електрическите прожектори.

— Лаз! Два! Тли! — чу се висок глас, наподобяващ вик на чапла, и в същата секунда виенският стол заскърца, японецът леко раздвижи гъвкавото си тяло под покривалото и с мощно движение на атлетическите си плещи го отметна от себе си и се изправи с ниската си фигура пред вкаменената публика, а всички въжета, каиши и синджири лежаха на подиума до яките му къси нозе, обути в бели обувки, а столът се бе търкулнал по покритата със стърготини арена. Японецът се поклони с ръце на гърдите, гръмнаха аплодисменти, които той изчака с невъзмутим израз на оранжевото си азиатско лице с къси, но много гъсти черни вежди.

А щалмайсторът тържествено скри обратно в портфейла своите сто рубли и на излизане от манежа вдигна цилиндъра за поздрав.

И тъй никой от зрителите не спечели стоте рубли!

„… Ех — мислех си аз, — ако всичко се обмисли както трябва и човек се поозори, все ще може тъй да окове това японче, че в никакъв случай да не се освободи. Жалко, че няма откъде да намеря автоматични стоманени белезници като на Нат Пинкертон! Но има време, ще видим!…“

Пробождането на бицепсите с игла беше стар трик, основан на добро познаване на анатомията, а гълтането на разтопен метал, макар и много ефектно, също беше напълно обяснимо: татко каза, че в природата съществуват метали, които се топят при температура плюс петдесет градуса по Реомюр, тоест получава се нещо като горещ чай, който всеки човек може да сръбне.

А колкото до връзването на японеца с вериги и въжета, то никой не се съмняваше, че това е стопроцентово шарлатанство, скроено от дирекцията на цирка.

… и ето че ме обхвана горещо желание да окова хитрия японец тъй, че да не може да се освободи и тогава стоте рубли ще се паднат на мене!…

Призовах на помощ цялата си фантазия, изгубих съня си и скоро у мене съзря план как да посрамя японеца и да получа сторублевата банкнота.

Планът беше прост.

Ще отвинтя от входната врата стоманения предпазен синджир, ще намеря малко, но здраво катинарче, после на всяка цена ще се сдобия с четирийсет копейки за входен билет, ще изляза храбро на арената и като накарам японеца да протегне двете си ръце със събрани едно до друга длани, ще надяна на китките му синджира от вратата и ще щракна катинара, а за да съм сигурен, че японецът шпионин (в което нямаше никакво съмнение, тъй като по онова време смятахме всички японци за шпиони) не ще може да отключи катинарчето с шпионския си шперц, щях да запуша ключалката с восък.

Не ще и дума, главната трудност беше, че нямах четирийсет копейки за билет.

… Няма да разправям надълго и нашироко как се сдобих с парите. Сдобих се, защото успях да заглуша слабия глас на съвестта, която ми нашепваше в дясното ухо, че не бива да продавам на вехтошаря почти новите Женкини летни сандали марка „Скороход“. Но не разполагах с кой знае колко време, та да влизам в спор със съвестта си: дните летяха, гастролите на японеца можеха всеки миг да свършат и тогава — сбогом, прощавай мой единствен може би случай в живота, когато изведнъж, и то много, ще забогатея…

Стисках в джоба си синджира от вратата и едно отворено катинарче с ключалка вече запушена със свещ, останала от велики четвъртък, и заедно с някои други „желаещи от публиката“, изтичах на арената, препъвайки се в дългите поли на възголемия ми шинел, като газех сред стърготините, напоени с конска миризма, и показах със знаци на японеца да протегне напред ръце с плътно притиснати китки.

Японецът ме погледна с равнодушно змийския поглед на будистките си очи, в които аз все пак долових насмешливо пламъче, и покорно протегна ръце — дебели, къси и сякаш подути ръце на борец, с мощни, плътно притиснати една о друга китки.

Докато другите желаещи от публиката привързваха японеца към стола, омотаваха го с въжета и каиши, аз с коварната усмивка на Нат Пинкертон обвих ръцете му със синджира от нашата врата, прокарах през крайните халки стоманеното катинарче, което бях откраднал от леля ми, и го щракнах, предвкусвайки минутата, когато японецът ще опита да пъхне шперца в дупката и — ядец!… — ключалката ще се окаже здраво запушена с восък. Ех, че номерче!… Един път!

Най-после японецът, привързан за стола и омотан от всички страни с въжета и синджири, с протегнати напред голи ръце, здраво оковани в моя синджир, бе тържествено покрит от глава до пети с плащ, оркестърът спря да свири и асистентката японка със сторублевата банкнота на подноса изкряка в тишината на замрелия цирк със своя пронизителен, но и по детски нежен глас на чапла:

— Лаз! Два! Тли!

След което плащът заедно с виенския стол отхвръкнаха далеч и японецът, в чиито крака се търкаляха в безпорядък въжета, каиши, синджири — в това число и моята верига от вратата, съвършено цяла, така си и останала във вид на гривна, заключена — се поклони на всички страни под гръмките звуци на туша и изтича зад кулисите, а после аплодиран от публиката още веднъж се върна да се поклони и тогава ме погледна с тайнствените си азиатски очи и каза доста добре по руски: „Момче, вземи си велигата от влатата, хе-хе…“ — и с това бе турен кръст на моята надежда да получа сто рубли.

По-късно ми обясниха, че японецът просто имал способността да издува своята мускулатура, а после да я свива, като че изпуска от нея въздух, така че всички въжета и синджири леко изпадали от неговото сякаш отслабнало тяло. Когато надявах на ръцете му синджира от вратата, той е бил разширил китките си, а после ги е свил и ги е измъкнал лесно от веригата, без дори да става нужда да чупи ключалката, а още по-малко да я отваря с шперц.

И досега понякога, като се разхождам из Переделкино, сякаш чувам крякането на японската чапла:

— Лаз! Два! Тли!

КИБРИТЕНИТЕ КЛЕЧКИ

По онова време, когато нямах още четири години, газта се наричаше петрол и фирмата Нобел го разнасяше по къщите в тенекии с малки каручки, в които впрягаха дребни шотландски кончета пони, със сламени шапчици и специално изрязани кръгли дупки, откъдето стърчаха кафявите уши на малките кончета, нежнорозови отвътре. И тогава веднъж бях останал сам в кухнята до нобелевската тенекия с газ, чийто кръгъл отвор бе покрит с хубаво лъскаво капаче.

… „сладко мирише белият петрол“…

Това се случи късно следобед, кухнята беше вече разтребена и измита и миришеше на затоплена вестникарска хартия, с която винаги след готвене застилаха печката с още неизстиналите колела. Метлата стоеше в ъгъла върху купчина боклук. Дървеният боядисан под и дебелият перваз на прозореца блестяха на слънцето като кехлибар, а на перваза имаше кутийка кибрит със светложълт етикет с медали, със синя лента наоколо и с черно-кафяви грапави страни за палене, която се наричаше „кибрита на Лапшин“.

Аз веднага го забелязах с малките си, ала зорки очички. Кибритът отдавна ме привличаше. От известно време ме привличаше също така и тенекията с газта. Кибритът на Лапшин и газта на Нобел имаха помежду си някаква тайнствена връзка, която не можех да разгадая.

Наскоро бях чул как татко каза на мама, че не бива в никакъв случай детето да се пуска само в кухнята, където то „може да хвърли клечка кибрит в газта, която веднага ще пламне и ще направи пожар“.

Това страшно ме учуди: как така — „ще хвърли клечка кибрит в газта, която веднага ще пламне“?

Макар че бях малък и още носех рокличка като момиченце, не бях толкова глупав, та да не разбирам, че ако хвърля запалена кибритена клечка в газта, тя ще пламне. Това се разбира от само себе си. Но татко не каза запалена. Значи, той знае за кибрита нещо, което аз и не подозирах: излиза че е достатъчно да хвърлиш незапалена, обикновена, суха кибритена клечка с кадифена главичка и газта мигом ще се възпламени.

За мен това беше нещо ново!

Моят ум съвсем не можеше да си представи, че може да пламне огън от допира на суха, незапалена клечка кибрит до мократа газ. Трудно ми беше да го повярвам. Но татко знае повече от мене. Нима може да стане такова чудо? Сега вече нещо неудържимо ме теглеше към кухнята, където бяха клечките кибрит и газта.

И ето в ръцете ми е светложълтата кутийка на Лапшин. В кухнята няма никой. В цялото жилище е такава тишина, че се чува тиктакането на стенния часовник в трапезарията.

… ярка светлина пред залез-слънце…

Свалих хубавото капаче от късото гърло на нобелевата тенекия. Помирисах. Усетих познатата сладникава миризма на белия петрол. А сега ще стане ли чудото — от нищо да пламне пожар? Не, не може да бъде, татко греши. Измъкнах от кутийката клечка и я пуснах през гърлото в бидона с газта. Макар да не вярвах, че ще стане пожар, все пак предпазливо отстъпих няколко крачки назад и се скрих в ъгъла, дето беше метлата, почти колкото мене. Но — както и предполагах — нищо не стана: не избухна огън. А как може татко да греши? Той много ясно каза: газта ще избухне и ще направи пожар. „Сигурно съм пуснал развалена клечка“ — помислих си аз и с най-голяма предпазливост хвърлих в бидона втора клечка. Пак нищо. Странно. Или татко греши, или и втората клечка е била негодна. Хвърлих трета, четвърта, пета. Горчиво разочарован от мъдростта на Всемогъщия Татко, аз стоях като хипнотизиран и хвърлях в бидона клечка подир клечка, а в същото време се радвах, че съм излязъл прав. В кутийката бяха останали две или три клечки, когато чух мамините бързи стъпки и тревожното шумолене на нейната пола.

След миг тя вече ме притискаше към себе си.

— Ти си полудял, ти си полудял! — повтаряше тя и се мъчеше да изтръгне от свитите ми пръстчета кибритената кутийка.

— Колко пъти съм предупреждавал! — чу се зад маминия гръб гневният глас на татко.

И двамата, и татко и мама, бяха с пенснета, брадата на татко се тресеше и това сякаш усилваше общия им гняв.

Разбира се, почнах да рева колкото ми глас държи, да ритам и да се давя от сълзи, без да имам сили да им обясня, че не съм чак толкова глупав, колкото си представят.

Наистина, макар и тригодишен, аз щях да съм много глупав, ако хвърлех в газта запалени клечки! Исках само да опровергая твърдението на татко, че ако хвърлиш в газта клечка, ще направиш пожар. Нали той не каза запалена клечка!

СЪКРОВИЩА

Като прочетохме „Тарас Булба“, решихме по примера на запорожците да си заровим съкровище. Времето беше тъкмо за тая работа: тих, топъл септември, началото на учебната година, по календара есен, а всичко наоколо е както през лятото, ни едно жълто листенце, дните са още дълги; след училище, следобед денят си беше все още зноен и времето се точеше безкрайно дълго, та не можеше да се стои със скръстени ръце.

Като тършувахме край пустите, заковани вече за зимата вили, ние газихме до колене в бурен, та по черните ни сукнени панталони полепна жълт прашец от неговия късен цъфтеж и щом се изкачихме на една глинеста стръмнина, изкопахме с джобните си ножчета малка ниша.

Няколко дни мъкнахме там всичко, което ни паднеше под ръка. Не ще и дума, че съкровището трябваше да бъде от злато и скъпоценни камъни, но отде да ги вземем?

Наистина, аз намерих върху тоалетната масичка на леля, в кутийката с пари, отчупила се от някаква брошка муха, направена, според моите представи, от чисто злато и скъпоценни камъни, а може дори и от брилянти, от две микроскопични брилянтчета, поставени в главичката и за очи.

Скъпоценната муха не беше хубава и бе много малка, но ние я загънахме в няколко хартийки, пъхнахме я в кибритена кутийка и в такъв вид мухата влезе в работа като главната скъпоценност на нашето съкровище.

После решихме това да бъде пещера на контрабандисти и надомъкнахме тук всичко, което ни попадна под ръка от вехториите, дето се намираха из нашите килери и тавани, та имахме дори един ръждясал пищов кремъклия.

Представяхме си цели купища контрабанден тютюн, денкове с източни коприни и много други работи. Но понеже нямахме всичко това, събрахме по четири копейки и купихме от лавката на Коротински две пури в мека опаковка от най-долно качество — двете за три копейки. За останалите пари купихме малко халва, рожкови и курабийки (ръжени с петмез), което трябваше да представлява продоволствените запаси на контрабандистите. Имахме също бутилка прясна вода, а за какво точно ни трябваше сами не знаехме, може би за в случай на обсада. Запушихме нашата пещера с глинени буци и я замаскирахме с бурени.

По няколко пъти на ден минавахме да проверяваме: не е ли открил някой нашето съкровище? Не, всичко беше наред.

А дните се нижеха горещи, скучни и ние се потяхме в клас със зимната си сукнена униформа — аз в гимназията, а моят другар в реалното училище — и первазите на прозорците в нашите класни стаи бяха еднакво нажежени от палещото като през лятото слънце и тебеширеният прах по черната дъска също беше горещ от слънцето.

Нас с Женка Сопата не ни сдържаше на едно място, просто не знаехме какво да правим и това продължи дотогава, докато не ни хрумна да отворим нашето съкровище и да попушим „контрабандни“ пури.

Разровихме нашето съкровище, извадихме пурите и кибрита и седнахме сред буренака с лице към морето, към тъжното, синьо, тихо септемврийско море със светлите ивици на затишието, с параходния дим на синкавия хоризонт, и запалихме пурите си. И двамата се преструвахме, че ни е много приятно да дишаме сухия, колониално-пикантен дим на тлеещите тютюневи листа и да усещаме на езика си нещо като шкурка. Женка Сопата дори се опита да изпуска дима през ноздрите си, при което невинно сините му кръгли очи се наливаха със сълзи и той хем кашляше, хем говореше:

— Знаеш ли, страшно вкусно е. Същинска хаванска пура!

После от устата му потекоха слюнки. На мен ми се виеше свят и като че изведнъж осъзнах на каква висока стръмнина сме седнали и каква пропаст има под краката ни — дълбоко долу се чуваше звучното плакнене на тихото море в чупките и пукнатините на крайбрежните скали и скърцането на пясъка под краката на някакъв рибар с червени весла на рамо.

Едва се измъкнахме от бурена и полупияни, усещайки гадене, се помъкнахме по нашата Отрада, където изведнъж пред нас се изпречи бащата на Женка с бомбе, със златна верижка напреки на жилетката, с бамбуков бастун в ръка.

— Я ми дъхни — рече той на Женка със смразяващ кръвта глас.

Женка му дъхна и заплака.

— Ти, подлецо, си пушил! — викна бащата на Женка и го помъкна вкъщи, като го теглеше за ухото.

Докато се отдалечаваха, по фигурите им се плъзгаха сенките на акациите, целите окичени със снопчета черни шушулки.

Желязната вратичка се хлопна зад тях и аз дочух ридаещия глас на Женка:

— Защо ми дърпате ушите, татко? Аз няма вече! Татенце, пуснете ми ухото!

КЪСЧЕ ФОСФОР

Късчето твърд червен фосфор, което ми подари един съученик, имаше форма и размер на мандариново резенче и аз го носех завито в хартийка в джоба си и с нетърпение чаках края на часовете, за да разгледам както трябва подаръка, да изследвам свойствата му в спокойна домашна обстановка.

Тъй като знаех, че в сухо състояние червеният фосфор не свети, направих у дома няколко прости опита: сложих фосфора в чинийка под чешмата, а после намазах пръстите си с мокрия фосфор. Ефектът винаги беше един и същ: всеки предмет, намазан с мокрия фосфор, почваше да свети в тъмното. Тайнствено светеха разперените ми пет пръста, светеше водата в чинийката и дори струята от чешмата в тъмната баня леко светеше, докато миеше парченцето фосфор, сложено под крана.

Завих фосфора в хартийка, скрих го в джоба и като си подсвирквах, излязох на улицата.

Някои от момчетата вече се навъртаха на полянката, замерваха врабчетата с камъни или играеха на „шкатул“, тоест изправяха един варовиков строителен камък, върху него туряха по-малък, отдалечаваха се на десетина крачки и го замеряха с тухли — кой пръв ще го събори.

И досега не мога да разбера, откъде произлиза тая странна дума „шкатул“, кой я измисли?

Играта на „шкатул“ бе най-скучната от всичките ни игри и ние прибягвахме до нея само в краен случай, когато нямаше какво да правим, докато изчаквахме да се събере цялата банда и да започнем нещо наистина интересно.

Веднага забелязах, че Надка Зора-Зорница я нямаше на полянката: сигурно беше вкъщи и си учеше уроците.

Трябва да обясня какво е това полянка. Ние в Отрада наричахме полянки ония още незастроени пространства, обрасли с бурен, с люлякови храсти или перести „оцетни“ дръвчета. Всяка полянка граничеше с плътни варовикови противопожарни стени — брандмауери — на стари или нови къщи.

Мигновено скалъпих своите интриги против Надя Зора-Зорница, с която постоянно се намирахме в сложни враждебно-любовни отношения. Съперничехме си абсолютно във всички области на нашия живот на улицата: кой по-бързо тича, кой по-високо скача, кой по-добре се крие, когато играем на жмичка, кой по-силно свири през зъби, кой може по-незабелязано да сложи „марка“, кой най-бързо ще отгатне гатанка и ще произнесе трудна скоропоговорка като например „на трева дърва, на двора трева“ и тъй нататък, а най-важното — кой на кого ще се подчини и ще признае властта му.

Сред момчетата Надка Зора-Зорница минаваше за царица и другите момичета в сравнение с нея не важаха.

Всички признаваха нейното превъзходство, само аз поради своя характер не исках да се примиря с това, макар тя във всяко отношение да ме превъзхождаше, дори и по възраст: ние бяхме връстници, родени бяхме в един месец, но Надка се бе родила единадесет дни по-рано и на това вече копче не можех да кажа — беше непоправимо: тя бе по-голяма. Всеки миг Надка можеше да ме измери с презрителен поглед и да каже:

— Мълчи, аз съм по-голяма от тебе!

В онова време, когато бяхме по на единадесет години, това й се струваше огромно предимство.

Понякога дори се биехме, после взаимно си показвахме палеца, което означаваше, че сме скарани завинаги, но не след дълго със срамежлива усмивка си показвахме през рамо свито кутре в знак на мир и вечна дружба.

Възползувах се от това, че Надка я нямаше на полянката и направих всичко възможно да привлека на своя страна нейните привърженици — момчета и момичета. Заведох ги в мазето на Фесенко, където бе тъмно като в рог, и им показах разперените си ръце със светещи пръсти и лицето си със светещи вежди, нос и уши. Момчетата и момичетата бяха така поразени от това необяснимо явление, че веднага станаха мои привърженици и ме признаха за главатар, тъй като в отговор на настойчивото им искане и дори горещи молби да им открия загадката на моето светене, аз казвах, че притежавам много тайни на знаменитата Елена Блаватска, която, както е известно, е била във връзка с отвъдния свят на призраците и духовете. Намекнах, че самата Елена Блаватска често ми се явява насън и че тя ме е направила магьосник, затова лицето и ръцете ми започват да светят в тъмнината. Също така им подсказах, че ония момчета и момичета, които минат на моя страна, могат да разчитат, че след време ще ги посветя в тайните на Елена Блаватска, та и те да придобият способността да светят в тъмното и дори, може би, да станат магьосници.

Бях щедър на обещания.

Те ми се заклеха във вярност, като вдигнаха над главата си два пръста.

… И досега не мога да разбера, защо на нито един от тях не му дойде на ум простата мисъл, че това не е никакво чудо, а обикновена химия. Нали знаеха за фосфора и за свойството му да свети в тъмнината, нали бяха виждали светулки и фосфоресцирането на морето през лятото! А повярваха във вълшебното ми свойство да светя и в това, че зная някаква тайна на Елена Блаватска.

Душите им жадуваха за необяснимото…

Когато излязохме от тъмното мазе, видяхме на полянката Надка Зора-Зорница да играе на топка; тя подскачаше на един крак и мяташе топката в стената, после ловко я хващаше, тупкаше я веднъж-дваж по земята и пак я мяташе в старата противопожарна стена с издълбани по нея различни надписи и рисунки.

Щом ме видя обкръжен от бившите си верноподаници, тя се намръщи като разгневена кралица, сбърчи златистите си прави вежди, които ми напомняха пшенични класове, и тъй силно удари в земята топката, че тя подскочи на височина колкото два етажа, и извика:

— При мен, моя вярна дружино!

— Вече не е твоя, а моя — казах аз с насмешка. — Преди малко в мазето на Фесенко ми се заклеха във вечна вярност.

— Дадохте ли наистина клетва? — строго попита Надка.

— Дадохме — отговориха бившите и верноподаници.

И веднага Надка узна неприятната новина, че ми се е явила насън Елена Блаватска и ми е открила всичките си тайни, а най-вече способността да светиш в тъмнината.

— Той ви лъже — каза Надка.

— Не, не лъже, защото с очите си видяхме как свети.

Погледнах Надка победоносно, скръстих отпред ръце и оскърбително се изсмях в лицето й.

— Май че не вярваш? — попитах аз.

— Не вярвам — отговори тя, — защото всеки знае, че си лъжльо.

— Кълна се! — гордо възразих аз.

— А как ще го докажеш? — попита тя.

— Да идем в мазето на Фесенко и ще се увериш.

— Ще светиш? — с недоверие попита Надка.

— Ще светя — отвърнах аз.

— Да вървим!

— Да вървим.

Слязохме в мазето, тръгнахме пипнешком по тъмния коридор и в това време аз хубавичко си наплюнчих пръстите, носа, ушите и скришом ги натърках с парченцето фосфор.

Изведнъж се спрях, обърнах се с лице към Надка, като вдигнах нагоре ръце с разперени светещи пръсти.

— Сега убеди ли се? — попитах аз.

Надка стоеше пред мене като гръмната.

… аз чувах в тъмнината как тупти сърцето й…

— Ама ти наистина ли си магьосник? — попита най-сетне тя.

— И още как!

Измъкнахме се от мазето и останах поразен от ярката природа, която се синееше, зеленееше, жълтееше, светеше край нас силно, до болка в очите.

Надка стоеше пред мен висока, стройна, дългокрака, с изподраскани колене, с красив нос с лека гърбичка, едва позлатен от лунички, с прозрачни небесносини очи, с дълги букли, по две от всяка страна, между които се червенееха удължените миди на малките й почти момчешки уши. Изобщо в нея имаше нещо и грубо-хлапашко и нежно, девическо.

Стояхме един до друг, непримирими съперници и врагове, влюбени един в друг, и аз се чувствувах победител…

Тя ме гледаше със суеверен ужас, сякаш наистина бях магьосник, посветен в тайните на Елена Блаватска.

— Ще ме приемеш ли в компанията си? — попита Надка с плах глас. — Искам да ме посветиш в тайните на Блаватска.

Поопънах се малко, после заявих:

— Тайните ще открия на оня, който се закълне да ми бъде вечен роб.

— Не ми трябват всички тайни — отговори тя, като ме гледаше с чудните си аквамаринени очи с червеникави мигли, което я правеше да прилича малко на англичанка, — искам да разбера само как можеш да светиш в тъмното.

— Много, ти се иска! Че да светиш в тъмното е най-важната тайна.

— Тогава разкрий ми тая тайна. Много те моля — каза Надка с глас, пълен с почти женско, нежно кокетство.

Погледнах я и разбрах: тя гореше от такова страстно, непреодолимо любопитство, че като нищо можех да я превърна в моя послушна робиня.

— Добре — рекох аз, — така да е. Но ти трябва да признаеш, че си моя робиня.

Надка малко се поколеба.

— А не може ли без тия глупости? — запита тя.

— Не може! — отрязах аз.

— Добре — промълви тя тихо, — но ако стана твоя робиня, ще ми откриеш ли тайната?

— Ще ти я открия — уверих я аз.

— Тогава от този миг съм твоя робиня. Става ли?

— А, не — казах. — Това не е така просто. Най-напред трябва да изпълниш ритуала на посвещаването: в присъствие на цялата тайфа да застанеш пред мен на колене, да сведеш глава до земята, а аз в знак на своето господство над тебе, с крак върху главата ти, ще произнеса: „От днес ти си моя робиня, а аз — твой господар“ и тогава ще ти открия тайната на човешкото светене в тъмнината, завещана ми от Елена Блаватска.

— А ти даваш ли честна дума, че тогава ще ми откриеш тайната на светенето? — попита Надка, тръпнеща от нетърпение.

Тя бе готова на всичко.

— Честна благородна дума, на, честен кръст, да пукна, ако лъжа! — продумах аз малко напевно.

Надка решително тръсна и четирите си английски букли и застана пред мене на едно коляно, а след кратко колебание, смело подви и другото.

— Хайде — рекох аз, — сега се поклони до земята.

Надя наведе рамене и малко раздразнена сложи глава върху сухата рижа трева на полянката, където вече зрееха мътночерните зърна на кучешкото грозде.

Около нас се бяха скупчили момчетата и момичетата, които мълчаливо гледаха как се унижава пред мен Надка Зора-Зорница.

… беше с моряшка блуза със синя яка и къса плисирана пола. Приповдигнала глава от земята, тя ме гледаше с прелестни, умоляващи очи…

— Не може ли да не слагаш крак върху главата ми, и без това съм достатъчно унизена — почти жално промълви тя.

— Както искаш — сурово отвърнах аз, — но тогава никога няма да научиш тайната за светенето на човешкото тяло.

— Е, дявол те взел, слагай крак върху главата ми, никак не ми е жал — каза Надка и аз видях как от очите й капнаха две сълзи.

Сложих крак с износена обувка върху Надкината глава и постоях така със скръстени на гърдите ръце.

— Ти си вече моя робиня! — тържествено произнесох аз.

Надка стана и изтърси праха от коленете си.

— А сега трябва да ми откриеш тайната — каза тя. — И то веднага.

— Моля — отвърнах аз с ехидна усмивка. — Ето ти тайната.

При тия думи извадих от джоба си парченце фосфор.

— Какво е това? — попита Надка.

— Фосфор — отвърнах студено.

— Значи, всичко е било от фосфора! — възкликна тя побледняла от възмущение.

— А ти какво си мислиш? Въобразяваш си, че има някаква тайна на Елена Блаватска? Ама че глупачка! И ти повярва?

Децата около нас се разсмяха с глас. Това вече преля чашата.

— Ах ти, лъжльо такъв, мошеник! — закрещя Надка и като котка се нахвърли върху мене.

Но аз се отскубнах и си плюх на петите, а зад себе си чувах Надкиното дишане и тропота на дългите й крака в момчешки сандали.

Тичаше много по-добре от мен и аз разбрах, че не ще й избягам. Тогава се реших на една хватка, която винаги прилагаше в подобни случаи най-младият помощник на Ник Картър — японецът Тен-Итси. Трябваше изведнъж да спра и да клекна, а тя с всички сили да връхлети отгоре ми и да се пльосне на земята.

Обаче не прецених разстоянието между нас: стоях като последен глупак на четири крака, а Надка успя да забави тичането. После се хвърли отгоре ми, възседна ме и яката ме наложи със силните си юмруци, та от носа ми рукна кръв и аз се затътрих към къщи целият в прах, сълзи и кървави сополи, които се стичаха от носа ми, а подир мен се чуваха тържествуващите викове на Надка:

— Тъй ти се пада, като мамиш хората, лъжльо такъв!

Успях да й покажа през рамо палеца си и тя ми отвърна със същото.

Впрочем след два дни ние пак се срещнахме на полянката, където за един кол имаше вързана коза, и смутено протегнахме един към друг свити кутрета, което означаваше вечен мир.

А вечерта навих ръкава на ученическата си куртка и написах на ръката си с мастило буквите Н. З.-З. (Надя Зора-Зорница), нарисувах сърце, пронизано от стрела, и дълго чаках, докато изсъхне.

На другия ден подарих на Надка половината от моя фосфор и тя като мене придоби дарбата да свети в тъмното.

ИЗСТРЕЛ ОТ ПОКРИВА

Сега не мога да си спомня как тая пушка се намери в ръцете ми. Тя бе по-истинска от „монтекристо“ и по-неистинска от малокалибрения „винчестер“ за спортна стрелба.

Мисля, че я донесе едно момче, дошло от другаде. Бях неотлъчно с него два или три дни, докато гостуваше у свои роднини в Отрада.

В паметта ми не е останало нищо, освен че странно безличното момче имаше пушка и че ние се качихме на тавана на една нова, току-що построена четириетажна къща и се настанихме там край кръглата капандура, където духаше оня особен небесен вятър, който гони облаци над града, свири в ушите натрапчиво и печално и поражда необясним смут в душата.

Постреляхме малко по гълъбите, които ходеха с кораловите си крачка по края на новия керемиден покрив, но нищо не улучихме, а ни остана един-единствен патрон.

От капандурата се виждаха не само и четирите улици на Отрада с техните полянки и бялата куртка на познатия ни стражар, застанал на кръстопътя в сянката на акацията, но също всички дворове, с техните пристройки, дребна къдрава тревица, утъпкани пътечки, простряно бельо, както и ивицата море над къщите, а от другата страна — част от булевард „Французки“, по който сегиз-тогиз минаваха файтони и стърчаха мачтите на неотдавна прокараната линия на електрическия трамвай.

Оттук ни се струваше, че до булевард „Французки“ е много близо, и като видяхме как препуска новият белгийски вагон на трамвая, и как под лирата му се търкаля сякаш сапфирена искра по пеещата медна жица, изведнъж ни хрумна да стреляме в него.

Тази безумна мисъл не ни завладя веднага. Отначало тя влетя в капандурата като далечен, едва доловим полъх на чума, който за миг помрачи разума ни, но тутакси здравият смисъл победи и ние след като си разкрихме един на друг тайното желание да стреляме по трамвая, с възмущение го отхвърлихме като глупаво и главно — престъпно.

… но ние бяхме сами на тавана, никой не ни виждаше, липсваха свидетели, небесният вятър подсвиркваше в капандурата и като че ли на две крачки от нас бяха косият отрязък на булевард „Французки“ с редицата нови железни трамвайни стълбове на фона на дългата белокаменна ограда на юнкерското училище, зад която през равни интервали се чуваха гърмежите на учебната стрелба в подземното стрелбище, и препускащите трамвайни вагони. Стъклата им светваха топло, огледално на слънцето и зад тях можеше да се видят фигури на седнали в профил пътници. Слънцето блестеше и еластично се разтягаше напред-назад по новата медна жица между подпорите на трамвайните стълбове…

Обзе ни отново безумното желание.

— Да гръмнем, а? — попитах аз.

— Да гръмнем — отговори момчето, чието лице сега вече не мога да си спомня.

Наистина тогава то беше до мене, а в същото време като че го нямаше. До мен стоеше безлико същество, без определена форма.

… просто дупка в паметта ми…

— Нека аз да гръмна — казах бързо.

— Добре — отвърна той.

Разчупих пушката с коляно и поставих в смазаната дупка на затвора патрон, по-дълъг отколкото при монтекристо, с оловно конусовидно куршумче. После като щракнах, оправих пушката, пъхнах цевта през капандурата, насочих я към косия отрязък на видимата част от булевард „Французки“ и сложих ръка върху спусъка. Точно тогава мина един трамваен вагон и изчезна, преди да успея да се прицеля.

Трябваше да чакам следващия трамвай — около пет минути — и през тия безкрайни пет минути безумието ми не само не се изпари, ами още повече се засили. Вече без да съобразявам каквото и да било, аз местех нетърпеливо мушката по късия кос отрязък на булевард „Французки“, като всеки миг очаквах трамваят внезапно да се покаже. Нетърпението ми стигна до връхната си точка. Престанах да се владея. Волята ми се изплъзна от контрола на разума. Бях обзет от безумното желание да гръмна по минаващия вагон.

И щом той се появи, новичък, жълто-червен, изящен, с герба на град Одеса отстрани, аз насочих към него черната оксидирана цев, прицелих се, гръмнах и в същия миг разбрах целия ужас на извършеното. Отчаян, хвърлих пушката в ъгъла на тавана и заедно с моя безличен другар хукнахме по задната стълба, измъкнахме се благополучно на улицата, и като си плюхме на петите, офейкахме на различни страни; повече не го видях, дори забравих как се казваше и как изглеждаше.

Едва като се озовах сам разбрах, че е било възможно не само да улуча прозореца на трамвая, но и да раня някого от пътниците или да убия човек на място.

С равнодушен вид, без да бързам, минах покрай познатия стражар, свалих фуражка и учтиво го поздравих. Свих зад ъгъла, сякаш нищо не е било и като почувствувах с гърба си, че стражарят вече не ме вижда, хукнах към морето, като че само то можеше да ме спаси от ужаса на моята постъпка. Докато тичах по сенчестите улици на Отрада, а после по малките улички към стръмния бряг, през цялото време ми се струваше, че някъде зад гърба ми, на булевард „Французки“, зад оградата на юнкерското училище стои, обкръжен от тълпа трамваен вагон и от предната му платформа изнасят труп на човек с прострелян череп, и кръв се лее върху релсите, а тълпата безмълвно гледа над дърветата и покривите далечната капандура на новата четириетажна къща, откъдето неизвестен синковец бе дал съдбоносния изстрел.

Живо си представях как детективите се качват на тавана, намират пушката, изучават през увеличително стъкло отпечатъците от пръстите ми, а после полицейското куче Треф души моите следи и стремглаво тича надолу по задната стълба и дърпа подир себе си на опънат ремък детектив с тъмни очила.

Спотаих се сред познатите ми крайбрежни скали, свих се на кълбо и под краката ми ту се надигаше, ту спадаше светлозелената морска вода с дантела от люлееща се пяна. Ослушах се дали по стръмнината от Отрада към брега не се чува дъхтенето на полицейското куче, попаднало по следите ми.

… но беше тихо…

Почаках до вечерта, като през цялото време ме мъчеше изкушението да се промъкна по прашната безлюдна улица „Юнкерска“ на булевард „Французки“ и макар само отдалеч да зърна кръвта по релсите, вероятно вече посипана с пясък. Като убиец мене непреодолимо ме теглеше към мястото на престъплението, но бях достатъчно благоразумен да не се поддам на опасното изкушение и да не се издам с непредпазливо появяване на булевард „Французки“ срещу юнкерското училище, където — сигурно — детективите вече са устроили засада, та престъпникът сам да падне в собствения си капан.

Върнах се у дома за вечерния чай, когато всички бяха насядали около масата; забавих се в антрето, за да дочуя разговора. Вероятно обсъждат ужасното произшествие на булевард „Французки“.

Но не!

Водеше се разговор за мирни неща. Странно. Струваше ми големи усилия на волята хладнокръвно, като че нищо не е било, да седна на мястото си и да намажа филия с масло.

— Днес си нещо бледен — каза леля, като ме погледна бегло. — Да не ти се е случило нещо?

— Нищо особено — отговорих аз с престорено равнодушие.

През нощта ме мъчиха кошмарни сънища, в които аз бях неразкрит убиец на различни хора: ту на дама с воалетка на шапката, чиято кръв изтичаше от простреляното й слепоочие, ту на ватман с окървавено лице, ту на свещеник с червено петно върху расото точно дето е сърцето, и всичко това ставаше до каменния зид на юнкерското училище, който притъпяваше зловещите звуци от учебна стрелба с бойни патрони в подземното стрелбище.

Понякога ми се струваше, че на стълбата се чуват стъпки на полицай и всеки миг в антрето ще се раздаде резкият звук на електрическия звънец.

Рано сутринта се измъкнах крадешком в антрето и извадих изпод вратата „Одесский листок“. Разгънах го и с разтуптяно сърце потърсих колонката за произшествията, която според мене трябваше да започва така:

Кошмарно убийство в трамвая. Вчера през деня неизвестен злосторник е стрелял от покрива на близката къща в електрическия трамвай. Куршумът е счупил стъклото на вагона и е убил на място студента от трети курс Н… Търсенето на престъпника продължава.

Но не!

Нищо подобно нямаше в колонката за произшествията. Стори ми се, че това е хитрост на полицията, която не желае преждевременно да сплаши убиеца.

Посърнал и пребледнял се помъкнах към гимназията, но по пътя непреодолима сила ме накара да се отбия на булевард „Французки“. Нищо не говореше, че вчера тук е станало злодейско убийство. Весело профучаваха новите вагони на електрическия трамвай. Слънцето светеше. Погледнах към къщата, от която стрелях. До нея имаше не по-малко от половин верста и тя едвам се виждаше сред зеленината на градините. И едва тогава за пръв път ме осени догадката, че моето почти като играчка куршумче просто не е могло да стигне до целта и безсилно е тупнало в някоя градина, например в градината на известния професор по история Стороженко.

Оттогава в душата ми понякога звънти мъчителна струна и се боя да се погледна в огледалото, за да не видя на челото си каиновия печат на неразкрития убиец… Разколников с неговото изкривено лице.

… а може всичко това да ми се е присънило?

СЛОНЪТ ЯМБО

„От пеленаче още бях «кукла» назован, като дете бях също ужасен дебелан. Кукличко ти, мила!“ — и други подобни глупости.

През тази година на мода беше „Кукличката“, песен от оперетка със същото име.

Мотивът от „Кукличката“ се носеше от Александровския парк, където го изпълняваше военният духов оркестър под ръководството на знаменития Чернецки, който имаше изкуствено стъклено око и бе облечен в парадния мундир на един от стрелковите полкове на „желязната дивизия“, разквартирувана в нашия град.

Същия мотив изпълняваше друг оркестър, разположен до летния ресторант на булевард „Николаевски“, между паметника на дук дьо Ришельо и сградата на зъбчатата железница, който свиреше под ръководството на още по-знаменития маестро Давингоф; той дирижираше, яхнал охранена циркова кобила, която непрекъснато въртеше задницата си и размахваше опашка в такт с „Кукличката“, като самият маестро Давингоф с дълъг ленен сюртук и бели ръкавици, с боядисани сякаш с вакса мустаци, с шпори на късите си ботуши, току се изправяше на седлото, поздравяваше своите поклоннички, местни дами, повдигайки високо над плешивата си глава на благовиден шмекер своя сребристобял копринен цилиндър. Вместо диригентска палка в ръцете му имаше клонче от тубероза, така че старомодният Чернецки с изкуственото си око не струваше колкото малкия пръст на маестро Давингоф, шикозния ултрасъвременен диригент, почти футурист, въпреки че мотивът от „Кукличката“ бе същият.

„Кукличката“ си подсвиркваха студенти и гимназисти, които се шляеха под опияняващо цъфтящите шатри на белите акации; звуците на „Кукличката“ шумно и хвърчаха от грамофонните фунии; „Кукличката“ се свиреше във фоайетата на синематографите и механичните пианоли, чиито клавиши се движеха сякаш от само себе си…

Трябваше да обясня всичко това, за да се разбере защо именно по мотив на „Кукличката“ одеската улица започна да пее съвсем други думи, отнасящи се до събитие, което един прекрасен ден изведнъж потресе града.

Ето тези думи:

„В зверилника на Лорбербаум Ямбо полудя. Говореше се доста странно — виновница е пролетта. Ямбо, мой бедни Ямбо…“ и т.н.

Тия жални куплети отразяваха трагедията, разиграла се наскоро след Великден на Куликово поле, където всички въртележки и великденски панаирджийски бараки бяха разтурени, освен пътуващия цирк на Лорбербаум, до който сред празния площад стоеше вързан като реклама слонът Ямбо. Впрочем думата Ямбо̀ ние произнасяхме с ударение на първата гласна: Я̀мбо. Та този слон неочаквано се побърка, започна да лудува, да издава зловещи тръбни звуци, готов всеки миг да се откъсне от синджира и да хукне по улиците на града, чупейки всичко по пътя си.

Куликово поле изведнъж стана опасно място и малко бяха смелчаците, които се решаваха да се приближат до бараката на Лорбербаум, където буйствуваше обезумелият слон. Те разказваха разни небивалици, които мигновено се пръскаха из целия град.

Лично аз нищо не видях. Почти нищо. Може би съвсем малко и то отдалече: на фона на утъпкания пуст площад като планина се издигаше сивият силует на слона с разперени уши-ветрила, с отпуснат хобот, който се поклащаше със заплашително маниакално постоянство като махало. Вероятно това беше кратък период на депресия, когато Ямбо, измъчен от изблиците на безсилна ярост, изпадаше в тихо безумие и като се оглеждаше тъжно на всички страни, тъпчеше с цялото си грамадно тяло на едно място и оставяше отпечатъци от кръглите си ходила с месецовидни пръсти върху черната земя на Куликово поле, осеяно с люспи от слънчогледови и тиквени семки.

Тези тихи минути бяха още по-страшни от пристъпите на буйство, когато слонът присядаше на опашката си и се опитваше да разкъса късата верига, прикована към предния му крак, въртеше се като пумпал и с вдигнат към небето хобот издаваше такива войнствени тръбни звуци, които караха почти всички наоколо да треперят от страх.

Хората заобикаляха Куликово поле, защото се бояха, че слонът най-после ще разкъса веригата и ще започне да троши всичко по пътя си и да убива всеки срещнат с късите си, наполовина изпилени бивни.

В продължение на цяла седмица градът се занимаваше единствено със слона.

Носеха се слухове, правеха се догадки. Във вестниците всеки ден се появяваха лекарски бюлетини за здравословното състояние на слона. То ту се влошаваше, ту се подобряваше. Печатаха се интервюта с градски обществени дейци и известни лекари, повечето от които смятаха, че слонът Ямбо е полудял на еротична почва, изпитвайки тъга по другарката си слоницата Ема, останала в Хамбург при Гагенбек, тъй като скъперникът Лорбербаум не пожелал да ги купи заедно.

„Синът на Африка тъгува по своята възлюбена“ гласяха заглавията на евтиния вестник „Одесская почта“ — „Силна като смъртта!“, „Върнете на клетия Ямбо законната му половина“, „О, ако хората обичаха така горещо!“, „Жителите на нашия град са изложени на всекидневна смъртна опасност: къде гледа градската управа?“ и други подобни.

Обхвана ме странно, любовно вълнение. То беше необяснимо, защото по това време не бях влюбен. Влюбеността, разгоряла се в мен като треска, беше безпредметна. Вълни на необяснима страст бушуваха около мене и в мене и ме правеха почти невменяем. Можеше да се помисли, че в мен се е вселила душата на Ямбо. Нервите ми бяха обтегнати. Мъчеше ме безсъние, което се редуваше с краткотрайни любовни сънища. Въртях се в леглото и непрекъснато преобръщах затоплената възглавница, а сутрин ставах отпаднал, със сини кръгове под очите. Дълго стоях пред огледалото. Оттам ме гледаха черни неподвижни очи. С отвращение изстисквах червените пъпки по брадичката си, които леля ми с лека насмешка наричаше „бутон д’амур“. Занимавах се усърдно с външността си. Склоних татко да ми ушият раирани панталони с щрипки и ги носех със самочувствието на истински франт. От един приятел се сдобих с пръчица брилянтин, загъната в станиол, и си натърках косата, от което тя стана още по-мазна и когато я решех с четката и разделях с гребена, за да си направя елегантен прав път като английски спортист, твърдата ми още почти детска коса не се подчиняваше и на всички страни стърчаха мазни кичури, които миришеха силно и сладникаво на брилянтин.

Закачих на горното копче на ученическата си куртка значка във вид на ракета за тенис с къса верижка, което по онова време бе много модерно, а фуражката си носех по пруски маниер — с повдигнато дъно — и така се шляех из знойния град, мъчително пуст и тих след шумната великденска седмица.

Сукнените щрипки на панталоните ми непрекъснато се изхлузваха под токовете и трябваше много често да се спирам, за да ги оправям.

Хлапетата от „Новорибна“ ме преследваха с подигравките си.

Розовото слънце залязваше зад гарата и улиците, които водеха към нея, изглеждаха особено пусти, порочно тихи, примамливи. Аз обикалях из тях, хлабавите щрипки се влачеха из прахоляка и се ослушвах какво става на Куликово поле.

… Носеха се слухове, че тая нощ Ямбо е изпаднал в такава ярост, че се наложило да викат пожарната команда от Булевардния участък, която с четири брандспойта поливала разбеснелия се слон дотогава, докато не се успокоил.

На другия ден бесният пристъп се повтори с нова сила. Слонът разкъса веригата и с много усилия успяха да го оковат.

С всеки изминат час положението ставаше все по-трагично.

Градската управа заседаваше непрекъснато като революционен конвент: тя изискваше Лорбербаум да се махне от града заедно със своя полудял слон или да се съгласи да го убият.

Лорбербаум се инатеше, като се позоваваше на големите загуби, но в края на краищата се съгласи Ямбо да бъде отровен: друг изход нямаше. И в миг се разпространиха всички подробности около предстоящото умъртвяване на слона. Решили бяха да го отровят с цианкалий, сложен в пасти, каквито Ямбо много обичаше. За сметка на градската управа бяха купени сто парчета от известната сладкарница на Либман — две тенекиени тави, пълни с пасти „наполеон“ с жълт крем. Пастите бяха докарани с файтон от представител на градската лечебница с бяла престилка и униформена фуражка.

Аз не видях това, но живо си представих как файтонът спира пред бараката на Лорбербаум и как служителите внасят пастите в бараката и там специална лекарска комисия заедно с представители на градската управа и чиновници от канцеларията на градоначалника с най-голяма предпазливост надяват гутаперчови ръкавици и пълнят с помощта на пинцети пастите с цианкалий, а после с още по-голяма предпазливост носят стоте отровни пасти и ги дават на слона, който ги поема от тавата с хобота и ловко ги слага една след друга в малката си недоразвита уста подобна на каничка; при това очите на животното, обкръжени със сиви бръчки от дебела кожа, бляскат свирепо с нестихваща омраза към цялото човечество, което така безсърдечно го е разделило от неговата другарка; от време на време слонът изпуска мощни тръбни звуци и се опитва да разкъса проклетата верига, към която е занитена халката около неговия набръчкан крак.

Като изял всичките пасти, слонът за известно време утихнал и представителите на властите се отдръпнали настрана, за да наблюдават отдалече агонията на животното, а после по установения ред да констатират смъртта и да скрепят акта със своите подписи и големия градски печат.

… О, как живо си представих тая картина, едно натрапчиво видение на невъобразима агония, на последните конвулсии на слона…

Стенех в полусън и възглавницата под бузата ми пареше. Имах чувството, че ще повърна. Сякаш бях отровен от цианкалий. И в полусън губех съзнание. Струваше ми се, че умирам. Станах от леглото и първото, което направих, бе да грабна „Одесский листок“, уверен, че ще прочета за смъртта на слона.

Нищо подобно!

Оказа се, че слонът, като изяде всички пасти с цианкалиевата плънка, остана здрав и читав и изглежда нямаше намерение да умира. Отровата не му подействува. Само дето стана още по-буен. Страстният му тръбен зов цяла нощ стряскаше жителите на съмнителните улички край гарата и вселяваше ужас.

Вестниците наричаха всичко това чудо или „необясним нонсанс“.

Слонът продължаваше да буйствува и очевидци говореха, че очите му са налети с кръв, а от устата му излиза мътна пяна.

Градът се чувствуваше като при обсада.

Някои магазини за всеки случай прекратиха търговията и затвориха вратите и витрините си с железни ролетки. Децата не се пускаха на улицата. Приходите на оперетния театър, където даваха „Кукличката“ намаляха. Кражбите зачестиха. Положението изглеждаше безизходно.

И както винаги става при безизходни положения, в работата се намеси армията. Генерал-губернаторът телефонира на командуващия военния окръг и на разсъмване, вдигнат по тревога, на Куликово поле се появи цял взвод войници — юнаци над юнаците, — истински храбреци от модлинския полк с накривени такета, които оставяха наполовина открити остриганите нула номер русоляви войнишки глави; те бяха със скатани шинели през рамо и с паласки, в които тегнеха пачки бойни патрони.

От Куликово поле до най-отдалечения квартал на града се разнесе залп от трилинейните пушки Мосин, като че над града раздраха здрав брезент — и всичко бе свършено.

Когато заедно с тълпата любопитни се приближих плахо към Куликово поле, видях до зверилницата на Лорбербаум само изут като хълм брезент, който покриваше доскоро живия и страдащ слон Ямбо.

… Той бе завинаги излекуван от неразумната си страст…

Градът се успокои. Прецъфтяха и се посипаха като сухи пеперудки розовите и белите гроздове на ароматните акации. Любовното опиянение се изпари. И аз почнах добре да спя я да сънувам леки, щастливи сънища, които ми навяваше моят ангел хранител, чиято малка, овална иконка се полюляваше върху желязната табла на кревата ми над прохладната възглавница с чиста калъфка.

ПАНОПТИКУМ

Главната притегателна сила на този паноптикум, дълга дъсчена барака с брезентов покрив, построена на Куликово поле, беше особеното, тайното отделение, където посетителите се пускаха срещу допълнителна такса от пет копейки.

Макар за децата и гимназистите входът в това тайнствено отделение, закрито с басмена завеса, да беше забранен, дамата, която седеше при входа до малка масичка и събираше петачетата в паничка гледаше на забраната през пръсти, и някои момчета, мои приятели, вече бяха ходили зад басменото перде, но от тях нищо не можеше да се изкопчи, те странно мълчаха и с целия си вид, и с двусмислени загадъчни усмивки даваха да се разбере, че са видели нещо много съблазнително, дори може би порочно.

На всички въпроси отговаряха:

— Като отидеш, ще видиш.

Фантазията ми, подклаждана от мълчаливите, многообещаващи усмивки, се разгоря и реших да жертвувам част от оскъдните си спестявания.

Представях си съблазнителни картини и горях от желание да видя тайните на любовта, за които само смътно се догаждах.

Не рискувах да ида сам и взех със себе си Мишка Галия, или, както го наричахме, Галик, внук на малофонтански рибар.

Галик гордо заяви, че сам ще си плати и измъкна от пазвата си голям разплеснат петак, който е бил вече върху релсите на конния трамвай. Отначало се помотахме из панаирджийската барака, без особен интерес разгледахме восъчните фигури в стъклени сандъци, слабо осветени от дневната „панаирджийска“ светлина, която монотонно струеше през брезентовия покрив; убийството на френския президент Сади Карно, брадат господин с лентичка от орден под фрака, с кървави петна върху жилетката от пике; египетската царица Клеопатра, която от време на време притискаше към восъчната си начервена гръд с механическата си ръка малко виещо се змийче; сиамските близнаци, момиченцата Додика и Родика, със сраснал гръден кош. Те имаха къдрави коси и стъклени очи…

… Приближихме се до спуснатата басмена завеса, до която под надпис „Само за възрастни“ седеше зад паянтова масичка, съвсем жива и все пак като восъчна, дама със стъклени очи, с дантелена шапчица и дантелени ръкавици без пръсти върху жълтите си ръце. Пуснахме в паничката нашите с мъка спечелени петачета и дамата, макар че хвърли поглед през механично вдигнатия лорнет към разплесканото петаче, ни направи тайнствен знак, с който казваше, че може да влезем в забранената стая…

Ние се помайвахме и не влизахме, защото се чувствувахме неловко един пред друг, като че ли имахме намерение да извършим нещо срамно, но в края на краищата любопитството победи, пъхнахме се в забраненото помещение и повлякохме непохватно крака по стърготините.

И какво видяхме?

Дъсчената стая беше отрупана с рафтове и стъклени витрини, в които имаше восъчни подобия на различни човешки крайници, поразени от пъпки, обриви, гнойни рани от различни кожни болести. Гледаха ни восъчни лица без носове и устни, подути от страшни виолетови мехури на кожна туберкулоза. С ужас разглеждахме женски гърди, покрити със сиво-розови обриви, очи с гноясали клепачи. Видяхме кръгли язви, гнойножълти в средата и вулканично-червени по твърдите краища. Страшни лишеи покриваха мъжки и женски глави. Плашеха ни бледните бебета с неестествено големи глави, с подути кореми, поразени от болестта още в майчината утроба.

Разликата между това, което тайно копнеехме да видим, и онова, което видяхме беше толкова поразителна, че едва се държахме на крака и когато се помъкнахме навън, се заплетохме в басмената завеса, от която едва се освободихме, после изтичахме към изхода покрай умиращия президент, прекрасната египетска царица Клеопатра с черно змийче до начервените гърди и чухме след себе си назидателния шепот на дамата с дантелените ръкавици без пръсти:

— Сега разбрахте ли, момчета, че видяното от вас не е онова, за което сте дошли!…

ГЕРОИ ОТ РУСКО-ЯПОНСКАТА ВОЙНА

Сутринта на първия ден на Великден баба ми — татковата майка — бръкна в сандъка си, извади от един усукан чорап изтрита монета — двайсет копейки — и ми я подари: според тогавашните ми представи на осемгодишен ученик от подготвителния клас това бе баснословна сума.

Луд от радост, мигновено изскочих на улицата, за да почна веднага покупките.

Напразно леля ми се надвеси над перилата на парадната стълба и викна подир мене:

— Къде си хукнал? Днес е първият ден на Великден — всичко е затворено.

Престорих се, че не я чувам.

Стисках в потния си юмрук монетата, която ми пареше ръката, и изпитвах неудържимо желание колкото се може по-скоро да я изхарча, макар добре да знаех, че на първия ден на Великден всичко е затворено.

Надявах се на някакво чудо: ами ако неочаквано някъде нещо се продава?

Обиколих всички малки магазинчета, които знаех — бяха затворени. Градът сякаш бе мъртъв. Жителите му почиваха след великденската утринна служба в черквата и след продължителното седене след това вкъщи или на гости край великденската маса, украсена със зюмбюли, козунаци, пасхи[1] и печени бутове с щръкнала от розовото месо и сланината седефена кост.

Из пустите, чисто изметени улици не се срещаха момчета: те търкаляха из дворовете и незастроените места великденски яйца. Надеждата ми беше само в Куликово поле, накъдето гледаха прозорците на нашата квартира. Куликово поле беше вече застроено с дъсчени панаирджийски бараки, въртележки, стрелбища, сладкарски будки и имаше колички за продавачите на квас.

Напразни надежди.

Цялото празнично панаирно градче, построено през страстната седмица от нови тънки дялани дъски и брезент, нашарен с грамадни изображения на диви зверове, жонгльори и клоуни, изглеждаше по-мъртво и безлюдно в сравнение с близкия истински град. Сякаш за да подсили неговото мъртвило, в средата на Куликово поле се издигаше варосана мачта, на която утре, втория ден на Великден — не по-късно и не по-рано — точно по пладне ще се издигне бяло-синьо-червеният търговски флаг на Руската империя като знак, че панаирът е открит. В тоя миг всичко наоколо ще се завърти, засуети, ще гръмнат латерните на въртележките, с все сила ще зазвънтят малките медни камбанки, приканващи публиката в бараките, ще се чуят резките подвиквания на клоуните и търговците на квас, важно ще се движи покрай лавките и будките безбройна тълпа от празнично пременени граждани и високо в небето ще полети първият откъснал се от конеца си балон — „червен като клюква“…

Ето кога ще мога бързо, разумно и с кеф да похарча бабините двайсет копейки.

Но едва утре, точно на пладне! А дотогава трябва да се шляеш из мъртвото панаирно градче на Куликово поле, без да видиш ни една отворена будка.

… А в това време великденското небе — прохладно и ветровито — сияеше над главата ми. По чистото му лазурно поле като че в надпревара с камбанения звън се носеха кълбовидни облаци и за малко не докосваха ярките златни кръстове и сините големи куполи на Атонския метох срещу гарата и пожарната кула на Александровския участък, където пред входа ходеше напред-назад парадно облечен стражар, нахлузил бели памучни ръкавици на дебелите си лапи…

Минах няколко пъти покрай отворената църковна врата, откъдето миришеше на тамян, чуваха се великденски песнопения и пламтяха златните огньове на свещите, озарили снежнобелите и розовите празнични одежди на свещениците. Единственото място, където се търгуваше беше църквата: там продаваха просфори и свещи. За миг ми хрумна глупавата мисъл да купя със своите двайсет копейки четири петкопейкови свещи: все пак и това е покупка!

Вече бях готов да вляза в черквата, когато изведнъж съзрях сред приличните великденски просяци един познат беловлас слепец, на чиито гърди висеше табелка, написана с църковнославянски букви:

„Герой от Плевен“.

Той беше градска знаменитост, един от славните войни на генерал Гурко. Беше почти толкова известен в града, колкото един друг инвалид, още по-беловлас, много по-стар, почти столетник, матрос — герой от Севастопол, сподвижник на адмирал Нахимов. Прието беше, когато се минава покрай тези герои, да се сваля шапка. Аз с уважение свалях новата си ученическа фуражка, купена ми по-голяма отколкото е нужно, която ми стигаше до ушите, съвсем детски и червени, и запотяваше остриганата ми с машинка глава на ученик от подготвителния клас.

Този път още не бях сварил да си снема фуражката с голям сребърен герб във вид на кръстосани клончета, когато забелязах до героя от Плевен наредени пред краката му върху църковните стъпала сини литографирани, отпечатани на гланцова хартия портрети на герои от руско-японската война.

Юнакът над юнаците на славния генерал Гурко продаваше портрети на герои от Чемулпо, Порт Артур, Ляолян… Всеки портрет струваше две копейки и аз купих наведнъж десет парчета и хвърлих моите двадесет копейки в дървената чашка, която побелелият войник държеше в старческите си ръце.

Портретите, отпечатани на грапава хартия в известното заведение на Фесенко, много ми харесваха и генералите предизвикваха патриотични чувства със своите черни рунтави манджурски калпаци, с шашките и Георгиевските кръстове. Възхищаваше ме дългата раздвоена брада на знаменития адмирал Макаров, триъгълната шапка на адмирал Скридлов, неговото пенсне и мундир, върху който ярко и ясно блестяха два реда ордени и медали, така че в самата дума „Скридлов“ сякаш вече се чуваше тяхното тежко позвънване.

Ненавиждах промъкналия се тук генерал Стесел, изменника, предал на врага крепостта Порт Артур, още повече че като избирах набързо портретите, кой знае как взех два портрета на тоя подлец, за когото всички у дома винаги говореха с най-голямо презрение.

… Отначало исках да скъсам и двата портрета на Стесел, но ми се досвидяха парите и се отказах…

На една от картичките видях прочутия герой от руско-японската война, разузнавача редника Рябов, известен с това, че преоблечен в китайски дрехи се промъкнал в тила на японците, където бил заловен и разстрелян.

Японците го разстреляли с всички военни почести.

… Редникът Рябов, в китайски дрехи, бос, стоеше на колене до съдбоносния стълб и се кръстеше. С ужас и възхищение гледах трите му събрани пръста и очите, бели като на слепец. Пред него стоеше взвод японски войници с бели гамаши, с насочени пушки в разгърдения герой, където се виждаше кръст. До него в нозете му лежеше фалшива плитка. Редникът Рябов безстрашно гледаше смъртта в очите.

Много пъти бях виждал тая рисунка във вестници и списания, но всеки път сълзи на умиление и гордост пълнеха очите ми…

Като се нагледах на картичките, скрих ги във вътрешния джоб на куртката си, дето пазех ученическата си легитимация и популярния бележник „Другар“, и се помъчих да си внуша, че съм направил отлична покупка, но дълбоко в душата вече ме гризеше червеят на разкаянието. А когато се качвах у дома по стълбата разбрах, че съм избързал с покупките и глупаво съм изхарчил парите. Трябваше само още малко да почакам до утре и щях да си купя на Куликово поле куп чудесни неща: кисел бонбон на пръчка, завит в хартийка на ивици с ресни по края, дурбан — особен музикален инструмент във вид на малка, направена от стомана гръцка буква „омега“, който се пъха в устата, стиска се със зъби и се дърпа с пръст тънка стоманена пластинка, от което се получава многогласно металическо свирене, незаменимо средство за произвеждане на тайно бучене в клас, особено през последния час… Бих могъл да се повозя на въртележка, да посетя бараката, където на малка сцена на куклен театър даваха гибелта на броненосеца „Петропавловск“. Можех, най-сетне, да си хапна захаросани бадеми и да изям с кокалена лъжичка от дебела като кандило чашка най-малко две порции сладолед, издут отгоре и кух отдолу.

… Ех, каквото си е право, право си е!…

Вече не ме радваше яркото слънце, което биеше в прозореца и осветяваше красиво подредената великденска маса, и камбаненият звън, който така радостно се носеше над града в надпревара с белоснежните редки пролетни облаци.

[1] Пасха — пирамида от сладък крем от извара, която се прави за Великден. — Б.пр. ↑

ИЛЮЗИОНЪТ[1]

В юнкерското училище, където баща ми два пъти в седмицата преподаваше руски език и география, беше насрочена демонстрация на едно ново изобретение — живата фотография на братя Люмиер. Дотогава прожекции на жива фотография ставаха в чужбина, а у нас ги показваха в илюзионите. Сега обаче се оказа, че и у нас в Русия са открили тайната на живата фотография. Разбира се, от това най-напред се заинтересува, както си е редно, военното ведомство, за да може доколкото е възможно да използува изобретението за свои цели.

По тая причина предстоящата демонстрация на жива фотография в юнкерското училище имаше до известна степен секретен характер и външни лица не се допускаха.

Баща ми се обърна с молба към началника на училището и генералът му разреши да ме вземе със себе си, при условие че в никакъв случай няма да разгласявам резултатите от демонстрацията.

Татко строго поиска от мене спазването на това условие и аз се заклех, че нищо няма да разгласявам.

… И ето настъпи денят, когато ние с баща ми се изкачихме по студената парадна стълба на юнкерското училище, където в ниша стоеше гипсов бюст на императора, а наблизо бе седнал на стол дежурният тръбач с медната си тръба, и се озовахме в грамаден сводест коридор, който служеше едновременно и за църква, и за трапезария, и за гимнастически салон, и за театър, където на малката сцена веднъж-дваж в годината юнкери любители, гримирани, преоблечени, с изкуствени бради, мустаци и перуки играеха разни водевили от рода на „Аз и Ферт“, „Годеникът от затвора за длъжници“, „Мечка“ и „Предложение“ от Чехов и други подобни, а също устройваха забави, където същите юнкери декламираха популярни стихове и монолози от „Чтец-декламатор“, например „Лудият“ от Апухтин, което започваше обикновено с това, че декламаторът сядаше на стол с лице към облегалото, на което се и подпираше, и подемаше с фалшив, треперещ баритон:

„Седнете, радостен съм да ви видя. Отхвърлете всеки страх и свян, дръжте се съвсем свободно — туй моя воля е. Вий знаете, че тези дни за крал избран бях всенародно…“

Или пък друг юнкер, но вече не трагик, а комик с фамилиарния тон на всепризнат любимец произнасяше от същия „Чтец-декламатор“:

„Слънце слиза над гората. Крава връща се дома, а стопанин на вратата радва й се на звъна. Хлопката й прозвънява. На пътечката се спуска господарят и се хвърля: — Пьотър Семьонич, не знаех… Кравичката си посрещах, а пък вас изпрати бог!…“ — и неизбежно взрив от смях избухваше сред публиката.

Или:

„Виж каква свиня от полето иде, Коля — забеляза Саша, — моля ти се, тя ще бъде май по-тлъста от баща ни. А пък Коля проговаря: — Саша, ти какви ги дрънкаш? Свини такива като нашата ни веднъж не съм аз виждал!“

Не ще и дума, че тук юнкерите зрители залягаха от смях по скамейките, а коремът на полковника-инспектор се тресеше върху слабия скърцащ стол, на който той бе седнал до креслото на генерала-началник на училището, който пък от своя страна криеше усмивката си под набрилянтинените си германски мустаци.

Сега на мястото на сцената беше опънат голям платнен екран, който внасяше нещо тайнствено и многообещаващо в цялата атмосфера на военноучебното заведение с неговите миризми на войнишко сукно, варено зеле и светилен газ, с двамата юнкери на пост до знамето в тъмен калъф и с дневален зад масичката до входа.

Помещението беше вече препълнено с юнкери, заели редиците дълги пейки, отпред на столове се бяха разположили началниците, а отзад на специално приготвена за случая дървена поставка се издигаше прожекционен апарат: две медни колела с намотана върху тях перфорирана, лесно възпламеняваща се целулоидна лента и още по-сложен осветителен прибор, нещо като спиртна нагревателна лампа, която изпускаше остра миризма на етер; понякога тоя прибор издаваше пронизителен бръмчащ звук. Наоколо се суетяха оператори, които полагаха доста усилия, за да нагласят своя механизъм, но всичко се проточи дълго. Началниците проявяваха нетърпение. Инспекторът няколко пъти отиваше до апаратурата да изрази своята тревога и със строг тон даваше различни нареждания, в случай че изведнъж избухне пожар.

Изобщо, всички се бояха главно от пожар, който без друго можеше изведнъж да обхване зданието на училището.

Ние с татко, като цивилни, седяхме отстрани на столове, малко по-назад от началниците, но пред юнкерите. Това наше полупривилегировано положение, макар и да ласкаеше детското ми самолюбие, оставяше у мен все пак известно неприятно чувство.

Най-после механизмът беше приведен в ред и в залата изгасиха осветлението. Бял лъч освети екрана, на който се появиха грамадни очертания на ръце, които нещо правеха с разперени пръсти, на остригани глави, на носове и накрая се мярна сянката на целулоидната лента с ясно очертани квадратни дупки по края; сянката на лентата се огъна, усука се като стружка; сенките на ръце я хванаха и направиха нещо с нея, изглежда не съвсем лесно я пъхнаха в щракналия апарат. Някой започна да върти ръчката на барабана, чу се отмерено металическо тракане и на осветения екран се появи грамадно фотографическо изображение на добре познатата на всички ни Шеста гара на болшефонтанската жп линия. Магията се заключаваше в това, че фотографическото изображение беше живо. През платното на теснолинейката притича куче с опашка завита на геврек; от другата страна на платното трептяха листата на акациите и сред тях се виждаха бели войнишки палатки; летният лагер на модлинския полк; няколко души на перона, обърнати с лице към нас, размахваха ръце и с любопитство разглеждаха нещо — вероятно кинематографическия апарат, който ги снимаше; после се показаха кълбета пара, която излизаше от тумбестия комин на маневрен локомотив, замяркаха се открити летни вагони с брезентови пердета; влакът спря и на перона наизскачаха офицери с бели летни куртки; замяркаха се фуражки с бели калъфи и блестящи ботуши от шевро, някои с шпори; минаха дами в дантелени рокли с дантелени чадъри…

… Всичко беше не задгранично, не парижко, а наше, руско, добре познато, одеско, дори будката за минерална вода, от която любопитно надничаше чернооката продавачка с прическа а ла Вялцева — изпълнителката на цигански романси. Чувствувах изблик на патриотизъм, гордост от успехите на нашата, родната кинематография и в същото време съжаление, че когато са правили снимките, не съм бил на Шеста гара и аз не можех да видя себе си, малкия гимназист, на жива фотография…

Чудото продължи три-четири минути и неочаквано свърши. Запалиха лампите.

— Господа, сеансът завърши! — провъзгласи нечий тържествен военен глас.

И пак се озовах в обикновения и, въпреки газовото осветление, малко мрачен свят на юнкерското училище.

Чуха се възклицания, всеобщо възхищение.

Някой някого бе познал на екрана, някой бе разпознал себе си и се кълнеше, че тъкмо той е бил юнкерът, който се приближава до будката за минерална вода и изпива чаша шумяща вода със сироп от ром-ванилия.

Така за първи път в живота си видях чудо и тоя ден не мога да забравя и досега…

[1] Илюзион — название на киното в Русия в началния период на неговото съществуване. — Б.пр. ↑

ИСТОРИЯТА С КОТКИТЕ И СТАРИЯ ГЕНЕРАЛ

Квартирата на генерала в оставка беше на първия етаж на новия кооперативен дом, но старата генералша го наричаше не първи етаж, а ре-дьо-шосе. Тя казваше:

— Ние живеем на ре-дьо-шосе.

Половината от генералските прозорци гледаха към улица „Пироговска“, към дългия каменен зид на военната болница, в която още се помнеше великият военен хирург Пирогов, а другата половина — към двора, където излизаше и малката открита бетонна тераса на генералското ре-дьо-шосе.

На тая тераса генералшата вареше сладко, а генералът седеше в плюшено кресло и четеше черносотнишкия вестник „Русская реч“. Впрочем, той не обичаше да седи на едно място и често слагаше фуражката си от времето на Турската кампания с огромна кожена козирка, обуваше доста износени обувки с гума, снабдени с големи старомодни шпори, които издаваха силен стържещ звук, и излизаше на нашата, тогава още доста тиха, потънала сред зеленина, провинциална улица, дето ние с братовчед ми Саша веднъж дори ловихме жаби.

На улицата генералът се появяваше с някакви страшни зелени очи, кожата на набръчканата му шия, която се подаваше от яката на куртката, много приличаше на кожата на червена пуешка гуша, боядисаните му мустаци бяха наполовина побелели, сивосинкавите александровски бакенбарди, дългият летен шинел с георгиевска лентичка на петлицата, червените генералски лампази и зловещата влачеща се походка внушаваха на цивилните минувачи почит, а у стражарите и нисшите чинове предизвикваха трепет.

Генералът вечно изгаряше от жажда за административна власт, той се чувствуваше като комендант на завзет неприятелски град, населен само с турци — друговерци и поганци, с които няма защо да се церемони.

С висок креслив глас правеше забележки на минаващите дами, в чиито шапки забелязваше да стърчат дълги игли; крещеше на някой вратар, дето е измел лошо улицата; заплашваше с бастуна си с гумичка на края файтонджия, който нарушаваше правилника и караше по средата на улицата; настояваше местните домовладелци да слагат пред къщите си паници с вода, за да се избегне побесняването на домашните животни; издърпваше цигарите от устата на гимназисти и тутакси ги стъпкваше с обувките си; цапардоса по мутрата военния фелдшер, който вървеше под ръка с една модистка, че не му е застанал мирно; не оставяше на мира велосипедистите, а когато се навъдиха автомобили — и автомобилистите, и настояваше дяволските им машини вече да не вмирисват на бензин цялата „Пироговска“.

Но най-много от всички си патеха децата, които играеха на дама срещу генералското ре-дьо-шосе. Кой знае защо не можеше да търпи тая игра, а детските чертежи и рисунки по асфалта с тебешир го вбесяваха. Веднъж той издърпа ушите на брат ми Женка за това, че беше нарисувал с въглен на стената на нашата къща параход с дим и кормило.

С една дума, генералът беше всеобща напаст и с него не можеше да се излезе на глава. Той бе превърнал живота на нашия кооперативен дом и дори на цялата улица „Пироговска“, като се почне от булевард „Французки“ и се стигне до щаба на Одеския военен окръг при Куликово поле, в зона на постоянни скандали, оскърбления и опасности, които дебнеха жителите на всяка крачка. Генералът се заяждаше дори с плахите местни ученички от гимназията на Белен-дьо Бало, известна със строгите си нрави. Той чукаше по тротоара с бастуна си и подвикваше на някоя гимназистка:

— Прибери си чорлите, мръснице!…

Положението беше безизходно. И все пак един прекрасен ден нашият генерал си намери майстора.

Една нощ цялата къща беше разбудена от ужасен котешки концерт. Два или три котарака измежду подивелите, невъзпитани, проскубани котараци, с които се славеха керемидените покриви на нашия град, стояха на генералската тераса и крещяха с отвратителни гласове. Няколко пъти през нощта генералът и генералшата изтичваха на терасата и пропъждаха котараците. Но щом легнеха, котараците отново подхващаха своето и се съдираха да мяукат в хор. Нощта беше загубена. Но и следващата нощ не беше по-добра. Като че ли не само всички котки и котараци от улица „Пироговска“, но дори от съседните улички, та чак от Ботаническата градина и вилата „Валтука“ по съвсем неизвестна, направо загадъчна причина се устремяваха към терасата на генералското ре-дьо-шосе и си устройваха там вакханалия…

Валпургиева нощ — както се изрази леля…

Разюзданите, загубили всякакъв срам котараци и проскубаните малофонтански котки, кресливи като търговки от „Новорибна“, на цели тайфи се въргаляха под генералските прозорци и огласяха тишината с непоносимо мяукане. Животните се търкаляха по терасата, скачаха, дращеха балконската врата. Кичури от котешка козина и някакъв подозрителен памук хвърчаха из въздуха. Генералът и генералшата тичаха посред нощ и се сражаваха с котките, като мятаха по тях празни саксии, точилки, четки, парцали. Но и това не помогна. Котараците и котките бяха направо побеснели. Генералът, по долни гащи, стреляше с бойния си револвер, но старият ръждясал „Смит и Венсън“ четиридесет и четвърти калибър даде подред пет засечки и генералът, проклинайки, го запрати с все сила по котараците, но въпреки всичко валпургиевата нощ не свърши. Отчаян, генералът ходи да се оплаква на одеския градоначалник, подаде жалба до градската управа, обърна се към дружеството за покровителство на животните и дори към бактериологичната станция, като предполагаше, че е станал жертва на някакъв странен, още неизследван бяс сред домашните животни.

Никой не разбираше какво става. Всички се вълнуваха, бяха загрижени.

… Само братчето ми Женка и неговата тайфа се разхождаха най-невъзмутимо под прозорците на генерала и по устните им със следи от пъпеш трептяха особени усмивки…

Но един прекрасен ден леля потърси нещо в домашната аптечка и откри изчезването на всичкия ни валериан. Тя спипа Женка в коридора и го хвана за рамото.

— Какво, леличко? — попита малкият Женка, като я гледаше с невинните си шоколадови очички.

— Ти ли взе валериана? — попита леля.

— Да, леличко — отговори Женка скромно.

— Така си и мислех! — възкликна леля и изведнъж устните й се свиха и тя избухна в смях.

Излишно е да обяснявам, че тайфата на Женка, която отлично знаеше пристрастието на котките към валериана, бе устроила цялата тая суматоха, като всяка вечер разхвърляше по генералската тераса памуци, напоени с валериан.

Вече не помня как свърши всичко това и къде после се дяна генералът. Струва ми се, той доживя мирно и тихо до революцията и умря в първите й години от старост, а погребението му мина незабелязано — без военен оркестър, артилерийски залпове и други подобни глупости.

БАДЕР, УТОЧКИН, МАКДОНАЛД…

Между красивото бяло здание на трета гимназия и Александровския парк се намираше голямо празно място, половината от което заемаше ограденият от всички страни с дъсчен стобор така наречен „циклодрум“, тоест елипсовидно дървено съоръжение — колодрум, където ставаха колоездачни и мотоциклетни надбягвания. Това беше може би най-популярното зрелище в града. В дните на големи надбягвания хиляди хора от всички обществени класи пълнеха циклодрума и улица „Успенска“, която водеше от центъра на града към мястото на състезанията, бе покрита с прах от преминаващите файтони, карети и дори автомобили, онези първи автомобили, които много приличаха на каляски, но без коне, с малък червен радиатор, медни фенери отпред и свирка с каучукова круша като тия каучукови круши, дето се употребяват за клизма.

Прах вдигаха и пешеходците, които идваха от работническите квартали и предградията на цели семейства, заедно със старците и децата, и носеха пълни кошници с ядене и бутилки прясна вода.

Кумирът на циклодрума беше Уточкин, голям бегач на къси разстояния, безспорен и постоянен световен шампион, когото хората с любов наричаха Серьожа Уточкин и го обожаваха като един от най-великите свои съграждани.

Кой знае защо в наше време Уточкин се смята само за знаменит авиатор, пионер на руската авиация, но това не е съвсем вярно. Уточкин бе роден спортист във всички области: той беше не само авиатор, но и яхтсмен, кънкобегач, плувец, скачач в морето, гмурец, стрелец с пистолет, бегач, дори, струва ми се, боксьор, освен че многократно се беше издигал във въздуха с балон, веднъж дори със своя син гимназист, което предизвика ужасна завист сред нас, момчетата.

И все пак той никога не достигна съвършенство във всички области на спорта и можеше да се смята по-скоро за талантлив дилетант, отколкото за истински професионалист.

Единственият спорт, в който се оказа направо гениален, бяха колоездачните надбягвания. Велосипедът беше неговата стихия. В тази област той бе ненадминат. Най-добрите световни колоездачи се опитваха да се мерят с него, но никой никога не можа да изпревари нашия Серьожа.

Богаташите заемаха най-добрите места на първите редове срещу пистата до самия финиш, означен с дебела бяла черта. Хората от средна ръка обикновено заемаха местата около старта. Останалите изпълваха дървените трибуни — колкото по-високо, толкова по-евтино. А бедните — момчета, чираците, заводските работници, рибарите — си купуваха входни билети без номера и се настаняваха кой където свари, обикновено най-горе, отстрани, над стръмните, почти отвесни решетки на колодрума, сковани с летви от първокласен дървен материал, предназначен за строеж на кораби, което ги правеше да приличат малко на палуба на яхта.

Помня деня на големите състезания между тримата най-добри колоездачи в света: Бадер, Уточкин и Макдоналд.

Трите имена — Бадер, Уточкин и Макдоналд — завладяха умовете и вече никой в нашия град за нищо друго изглежда, не можеше да мисли.

„… Бадер, Уточкин, Макдоналд… Бадер, Уточкин, Макдоналд… Бадер, Уточкин, Макдоналд…“ — само това се чуваше сред тълпата и звучеше маниакално, като трите карти на Герман: „Тройка, седмица, асо“…

С големи трудности аз и моят приятел Боря Д. намерихме по двайсет копейки за входни билети и полузадушени от празничната тълпа, успяхме да се промъкнем най-горе и да заемем места на последната пейка, а тъй като оттам седнали нищо не можехме да видим, ние се изправихме отгоре на пейката, държейки се един за друг, и тогава над бушуващото море от барети, каскети, панамени шапки и различни униформени фуражки успяхме все нещичко да видим. Във всеки случай видяхме малка част от колодрума, който от голяма височина, например от гондолата на балона, представляваше нещо като кош за бельо. Под нас добре се виждаше по-голямата част от стръмната писта, по която с пукотевица и дим от моторите, почти паралелно на земята, сякаш легнали, се носеха мотоциклетисти, така наречените „лидери“, зад които като прилепнали следваха велосипедисти — бегачите на дълги разстояния. Те трябваше да направят десет, двайсет, дори трийсет кръга. Ние изреждахме на глас марките на мотоциклетите: „Вандерер“, „Дионбутон“, „Индиана“.

… особено „Индиана“. Американският мотоциклет „Индиана“ бе изложен на витрината на автомобилния магазин на улица „Ришельовска“. Сред скучните старомодни витрини с пожълтяла от слънцето галантерия витрината с „Индиана“ представляваше нещо, което идеше сякаш от бъдещето. Мотоциклетът „Индиана“, целият яркочервен, лакиран, с наченки на ония форми, които сега се наричат аеродинамични, целият устремен напред, конструктивно целесъобразен, сякаш литнал сред блесналите на витрината резервни части, извикваше у нас възторг, преклонение пред техническия гений на човека, способен да създаде такава превъзходна машина…

И разбира се, там можеше да се види и червената глава на индианка с пера, забодени в смолистите и коси, развявани от вятъра: цялата — движение, цялата — полет, устремен към бъдещето…

Нашият интерес към състезанията на далечни разстояния с лидер се свеждаше само до наблюдаване на мотоциклетите. Очаквахме да се появят на колодрума Бадер, Уточкин и Макдоналд, които се състезаваха за званието световен шампион, и това беше главната примамка и последният номер в програмата. Напрягахме се да зърнем Серьожа Уточкин през отворената врата на бараката, откъдето обикновено излизаха състезателите.

Достатъчно бе да кажеш: „Днес видях Серьожа Уточкин“, за да станеш за известно време герой на деня.

Сред пъстрата купчина бегачи, стартери с флагчета, съдии с бомбета и цилиндри, репортери, струпани на зелената поляна край циклодрума, ние се стараехме да различим познатата фигура на Уточкин — нисък на ръст, с широки плещи, къс врат, малко кривокрак, с гладко вчесана рижа коса на прав път — по английски, с квадратна глава, който приличаше повече на циркаджия с карираното си американско сако и жълти обуща с дебела подметка. Чухме как зад оградата, където се бе струпала многобройна тълпа от запалянковци без билети, се разнасят викове: „Хип-хип-ура!“ — и разбрахме, че поздравяват пристигналия с файтон Уточкин. След миг целият циклодрум вече ревеше: „Хип-хип-уррра!“.

На зелената поляна се бе появил Уточкин, обаче ние не можехме да различим сред тълпата характерната му фигура.

Предчувствувах, че тъкмо днес ще ни се усмихне щастието: ще видим Уточкин, ще чуем неговия глас, заекването му, и като минава край нас, ще ни докосне с Боря с голите си ръце на атлет, покрити целите с лунички.

Не се излъгахме и ето как се оправда нашето предчувствие.

… направиха няколко пробни кръга със своите леки, изящни спортни колела с ниско сведени кормила и високо вдигнати седалки, поради което главите на бегачите бяха наведени много надолу, могъщите им гърбове — силно извити, а задниците — вдигнати. Циклодрумът бурно приветствува появяването на Бадер — Уточкин — Макдоналд, тримата най-велики велосипедисти на XX век, толкова различни и същевременно толкова еднакви помежду си с късите си панталони, разноцветни фланелки и космати крака, които се движеха като лостове на машина, пусната в пълен ход.

Бадер — леко плешив, добродушен, пълничък, розов немец, явно любител на мюнхенска бира и „картофелн салат“ — салата от картофи.

Другият — нашият Серьожа Уточкин, с леко изпъкнало луничаво чело.

И на края — сухият англичанин Макдоналд, със сякаш издялано от дърво тясно лице и гърбав нос като Шерлок Холмс над издадена напред волева брадичка.

След няколко кръга шампионите се подредиха на старта и всеки един бе поддържан за седлото от асистент. Камбаната удари за старт, духовият оркестър засвири валс, лек ветрец надипли трицветните флагове върху белите пръти и Бадер — Уточкин — Макдоналд се понесоха по колодрума.

Предстоеше им да изминат три кръга.

При първия кръг напред се откъсна Макдоналд, най-опасният съперник на Уточкин, и изпревари нашия Серьожа най-малко с две колела, а когато бегачите се издигнаха високо на виража и летяха почти успоредно на земята, пръв беше Макдоналд, малко по-ниско от него, изостанал с едно колело движеше атлетическите си къси крака Уточкин, а немецът Бадер, който изгуби темпо и изостана от тях близо с четири велосипеда, летеше наведен над кормилото със зачервено лице, по което вече течеше пот.

Фактът, че Макдоналд изведнъж зае ръба и уверено караше пръв, ни хвърли в отчаяние.

— Уточкин, Уточкин! — викахме ние с Боря и от вълнение едва не падахме от пейката.

А край нас крещеше и беснееше трудовият народ:

— Уточкин, Уточкин!… Карай, залягай, да не посрамиш майчица Русия! Дай му да се разбере на тоя англичанин!

Но англичанинът уверено държеше преднина и по всичко личеше, че няма в света сила, която да го настигне. Въпреки старанието си Уточкин не само не можа поне малко да се приближи до Макдоналд, но дори обратното: разстоянието между тях сякаш започна видимо да се увеличава.

Целият циклодрум в един глас изохка от мъка. Някои дори плачеха, без да се срамуват. Военният оркестър обърка такта — музикантите престанаха да гледат нотите, прикрепени към духовите им инструменти.

Обаче големите познавачи на велосипедния спорт останаха спокойни. С хронометри в ръка те следяха Уточкин и разбираха, че Серьожа хитрува, като се прави, че изтръгва от велосипеда си всичко, на което е способен. А всъщност нарочно поизостава, за да може при последния кръг да направи своя знаменит спринт, малко преди финиша да задмине Макдоналд и да разкъса книжната лента с широката си гръд.

Почти така и стана.

В края на втория кръг, като направи главозамайващ вираж и излетя над Макдоналд с около два аршина, Уточкин стремглаво се заспуска към правата. Сега двамата с Макдоналд караха кормило до кормило и английският шампион започна едва забележимо да поизостава, докато Уточкин все повече и повече набираше преднина.

Циклодрумът ревеше.

Но ето че позабравеният дотогава Бадер, който караше последен, изведнъж се юрна и изпревари двамата си съперници най-малко с едно колело и половина.

Циклодрумът замря, а после застена.

Моят приятел Боря, който имаше уравновесен, дори малко флегматичен характер и здрави нерви, дори си падаше малко фаталист, стоеше на пейката със скръстени ръце, стискаше зъби, за да не заохка, и краката му трепереха, а на мен — момче с по-слаби нерви — сълзите вече браздяха бузите и ми беше безкрайно жал за мене, за Боря, за Уточкин, за нашата Русия и за копейките, изгорели за входен билет.

После ние престанахме да виждаме тримата бегачи — Бадер, Уточкин и Макдоналд — и когато отново ги видяхме, те вече правеха третата си обиколка, преминавайки от стремителен вираж към последната права, в чийто край се полюшваше трицветната лента на финиша.

Редът на бегачите се беше изменил: напред с всички сили ситно въртеше педалите с дебелите си крака немецът Бадер и светлите му коси се развяваха от вятъра; след него беше Уточкин, който едва го догонваше, а страшният англичанин Макдоналд бе изостанал с четири велосипеда и вече, както се вижда, нямаше никакви шансове да пристигне пръв на финиша, нито пък втори.

Като прелетя под нас, Уточкин отново направи своя рязък тласък напред и за миг излезе с половин колело пред Бадер.

Ревът на циклодрума заглушаваше победоносните звуци на оркестъра.

— Браво, Уточкин! Давай, Уточкин! Ура, Уточкин! — се чуваше от всички страни и сред общата врява се разнесе момчешки глас, по детски писклив, със силен пересипски акцент:

— Дръж се, рижи!

А трябва да ви кажа, че Уточкин, макар и добродушен човек, но като всички рижи хора и пелтеци проявяваше болезнена чувствителност към намеци от тоя род и направо се вбесяваше, дори откачаше, когато го наричаха пелтек или риж. Не мога да разбера как сред общата врява до слуха му стигна думата „рижи“, само си спомням, че изведнъж стана нещо невъобразимо. Уточкин се огледа, намали хода, приближи се до края на пистата, опря се на един стълб заедно с колелото си и започна да си отвързва краката, здраво привързани с каиши към педалите. После, без да обръща внимание на падналия велосипед, с отмерена, но стремителна крачка, навел глава като бик, тръгна направо през тълпата, като прекрачваше пейките на трибуната и леко отблъсваше зрителите с голите си лакти, и по най-краткия път стигна до мястото, откъдето се чу викът: „Рижи!“.

Уточкин крачеше нагоре право към нас и лицето му, с изпъкнало луничаво чело, беше ужасно.

Като бутна настрана мене и Боря, той безпогрешно откри в тълпата момчето, което извика „рижи“, и го сграбчи за раменете. Момчето се затресе, сгърчи, сълзи бликнаха от очите му и потекоха по шареното му лице с изрусели от слънцето клепачи и вежди и обелен нос.

— Чичко — замоли се момчето, — аз няма вече.

Но Уточкин беше неумолим.

— Т… ти ли, копеле, м… из… звика… р… рижи?

След тия думи Уточкин вдигна пересипското момче над квадратната си глава.

— Д… да м… ми се м… махаш от очите! Н… не т… ти е м… м… мястото н… на порядъчно над… над… над… надбягване — с усилие изговори Уточкин трудната дума „надбягване“ и внимателно изхвърли пересипското момче през оградата, където пересипското момче успешно се приземи в купчина смет с поникнало на места кучешко грозде с мътночерни зърна, с дебел слой августовска прах по тях, а Уточкин по същия път се върна при велосипеда си и като го опря на стълба, привърза краката си отново към педалите.

Поради изключителното произшествие съдиите преустановиха надбягването и след кратко съвещание добавиха още три кръга, а Уточкин изпревари отначало Макдоналд, после с четвърт колело и Бадер, пристигна пръв на финиша и сред овациите на циклодрума, под звуците на марша направи почетен кръг с трицветна лента на атлетическите си гърди и когато мина край мястото, където бяхме ние с Боря, погледна нагоре и заплаши с пръст.

ЕРНЕСТ ВИТОЛО

Бащата на Юрка Козлов, малко момче съвсем отскоро дошло в Отрада, беше интелигентен пияница, живо, брадато, чипоносо старче с бомбе, с модерен жакет и златно пенсне, което непрекъснато се смъкваше от неудобния му нос и увисваше на черна копринена лентичка.

Бащата на Юрка имаше някаква добра служба, може би в банка, ходеше на работа с файтон и често на връщане вечер вкъщи леко се препъваше с кожената си чанта в ръка и излизаше като че ли се търкаля напред. Минавайки край нас, той винаги добродушно поздравяваше, повдигаше малко смешно бомбето си, което имаше белоснежна подплата със златни печатани букви, и закачливо казваше през нос:

— Е, дечица, запасих се за вечерта с биричка Санценбахер.

Майката на Юрка беше доста по-млада от стария си мъж и минаваше в Отрада за много шик. Често се караше с мъжа си и през отворената врата на балкона им до нас долиташе презрителният й глас:

— Вие сте стар изкуфял идиот, сексуален парцал, презирам ви, Кокю[1].

Какво означаваше загадъчната дума „кокю“, ние не знаехме.

От време на време мадам Козлова излизаше, красива, нацапотена, с боа от щраусови пера, с голяма парижка капела, с чанта на златни халки в ръка, ухаеща на френски парфюм, качваше се на файтон и се връщаше вкъщи късно вечерта, когато старецът Козлов вече спеше на дивана в гостната, само по жилетка от пике, с тлееща пура в отметнатата ръка и с блажена усмивка на чипоносото си лице.

Изоставен на произвола на съдбата, малкият Юрка Козлов, миловиден като майка си и смешен като баща си, стана истински уличник, знаеше много от онова, за което другите момчета само смътно се догаждаха и понякога драскаше с нож по варосаната стена неприлични думи, правеше и най-различни неприлични жестове, без да разбира точно какво върши, а иначе беше свястно, разбрано момче.

Веднъж както си играехме с Юрка и аз, като победител, вече се готвех да го яхна, за да ме вози до нареченото място, на поляната се появи чипоносият му баща и предложи със своя московски, малко бърз говор, да ни заведе да гледаме как излита балон.

За такова нещо не бях и мечтал!

Бях виждал балон, когато вече лети високо над града, или над морето, или в небето между къщите, следил го бях отдолу, докато се скриеше в облаците зад покривите.

В онези времена мнозина се увличаха от тоя вид спорт, а освен това се организираха полети и с печалбарска цел. Появиха се много странствуващи аеронавти, които пътуваха от град на град, там където имаше газодобивни предприятия, за да може на място да пълнят със светилен газ обвивката на своя балон. Обикновено пътуваха с влак в трета класа, а обвивката, мрежата и гондолата, или просто обикновения плетен кош от върбови пръчки, изпращаха като багажна пратка с малка бързина. Бяха се навъдили толкова много аеронавти, че вече почти не печелеха, и то защото повечето зрители можеха да наблюдават полета на балона безплатно: нали небето е общо, тъй да се каже, боже, а да купуваш билет само за да присъствуваш при напълването на обвивката със светилен газ и да видиш „старта“ — за такова нещо почти нямаше мераклии. Аеронавтите един след друг фалираха. За да привлекат повече зрители, трябваше да прибягват към разни циркаджийски номера: един въздухоплавател се издигаше на трапец, друг обещаваше, че при подходящо време ще скочи с парашут, а трети обявяваше, че ще полети заедно с жена си и дребните си дечица.

… Днешният аеронавт беше издал грамаден печатан афиш, в който се казваше, че ще излети яхнал велосипед…

Въпреки това, когато ние с Юрка и баща му пристигнахме с голям шик на файтон с гумени колела — оказа се, че има съвсем малко публика. Напудросана, жената на аеронавта продаваше билети в дъсчена будка и по измъчения й вид беше ясно, че сборът е незначителен — не стига да покрие дори разноските за светилния газ.

С благоухаеща пура в уста бащата на Юрка отвори портмоне, пълно с книжни, сребърни и дори златни пари, и купи три билета на първия ред по седемдесет и пет копейки единия.

Никога не бях виждал толкова пари у един човек.

Разбрах, че бащата на Юрка е много богат, а също и за какво намекваха в Отрада, като казваха:

— Мадам Козлова е красавица; омъжила се е за господин Козлов, дядка и пияница, само по сметка.

На входа в това празно, запуснато място, където имаше забити в земята дървени пейки за зрителите, стоеше пожарникар с медна каска, който помоли бащата на Юрка да загаси пурата: пушенето бе най-строго забранено, за да се избегне всяко случайно избухване на газа.

Тогава видях нещо, което запомних за цял живот, и то много по-добре, отколкото самото излитане на балона: бащата на Юрка не хвърли пурата на земята и не я стъпка с крак, а грижливо я прибра в една специална сребърна вещ, която се състоеше от две половинки, където недопушената пура можеше да се запази, като се щракнат половинките — като портмоне.

Баща му се изгърби леко, като скриваше тая машинка със загасената пура в страничния джоб на кадифеното си сако, откъдето стърчеше крайчето на копринена лилава кърпичка, а аз най-сетне разбрах смисъла на това, което се говореше, че младата красавица се е омъжила за дядката „по сметка“.

Настанихме се в първия ред на мизерна, дъсчена, дори нерендосана пейка, толкова висока, че моите и Юрковите крака не стигаха до земята; загледахме гуменото черво, изпълзяло като змия изпод вратата на газовото съоръжение и мърдащо се през цялото време от напора на светилния газ, който течеше по него в копринената гумирана обвивка на балона, засега все още безформено разплескана върху земята и покрита с мрежа с доста тежки чувалчета пясък по края. А аеронавтът се въртеше около мърдащата обвивка с вдигната яка на наметнатото си сако и внимателно оглеждаше кръпките, залепени с лепило за гума по износените части на обвивката. Пускането на газа се проточи мъчително дълго — отидоха най-малко два часа и нас не ни свърташе на едно място, та мърдахме на неудобната скамейка и си клатехме краката. Самото пълнене с газ не представляваше особено интересно зрелище.

Най-сетне обвивката постепенно се наду, опъна се, изправи се и запълни цялото пространство на стартовата площадка, стана крушовидна и лека и се поклащаше под мрежата на фона на многото акации, израсли на това място, и на фона на старата варосана, но вече потъмняла стена на газовия завод.

… това бе почти непозната част от града, някъде в края на „Софиевска“, зад градската библиотека, където улицата сякаш висеше над пристанището и оттук се откриваше неочаквано нов, прекрасен изглед към Пересип, Жевахова гора, Дофиновка и полето зад Дофиновка, а под мене долу се виждаха керемидени и железни покриви, почернели от народ, който искаше безплатно да наблюдава полета. Хората по покривите и по дърветата бяха извънредно много, докато на стартовата площадка зрителите се брояха на пръсти и това се отразяваше върху мрачното, слабо лице на аеронавта, който правеше последните приготовления около излитането.

Сега балонът се беше видимо закръглил, обемът му се бе увеличил и за да не литне, няколко пожарникари държаха коша му с котвата и гайдропа, тоест дългото въже, с което балонът се притегляше към земята в момента на кацането му.

Вятърът откъм залива, който се виждаше като на длан, все по-силно и по-силно люлееше грамадното тяло на балона, така силно надуто, че под опънатите квадратчета на мрежата изглеждаше тегелирано като ватенка.

… Аеронавтът свали сакото си, смъкна панталоните и остана по избеляло лилаво трико като уличен акробат. Обиколи в кръг зрителите с високо вдигната за поздрав слаба ръка, а после взе да се сбогува с жена си, която беше излязла от будката. В едната ръка тя внимателно придържаше телената зелена каса с прихода, а с другата прегърна мъжа си. Целунаха се театрално, макар застаряващото некрасиво лице на жената със следи от мизерен живот да изразяваше истинско, непресторено безпокойство, дори страдание. Аеронавтът се покачи на един очукан велосипед, привързан с дълго въже за коша на балона.

— Отпусни въжетата! — изкомандува той към пожарникаря, който удържаше балона.

Балонът бавно заплува отначало на една страна, като се издигаше и влечеше след себе си във въздуха велосипеда с аеронавта, после се върна назад, поклатушка се над нас и подет от въздушното течение, започна бързо и плавно да се отдалечава в чистото есенно небе, което отдолу през лимоненожълтия листак на акациите изглеждаше по-ярко. Малката фигурка на аеронавта в панаирджийско трико махаше с ръце на прощаване и пращаше въздушни целувки към земята. След това се прекачи от велосипеда на висящия до него трапец и направи няколко акробатични номера вече над залива, където бризът плавно, почти незабележимо отнасяше все по-смаляващия се балон с неговата котва, гайдроп и баласт. После аеронавтът премина в коша и стартът беше завършен.

… следяхме балона, който се отдалечаваше в открито море, после почна да се снишава и кацна върху водата. На другия ден научихме от вестниците, че всичко минало благополучно: пристанищни катери спасили аеронавта, но балонът потънал…

Връщахме се с файтон, бащата на Юрка допушваше пурата си и чипоносото му лице с пенсне ми напомняше лицето на Емил Зола, а пред очите ми беше картината на сбогуването между аеронавта и неговата грозна, измъчена жена, която с едната ръка прегръщаше голата шия на мъжа си, а с другата притискаше до гърди зелената телена каса с мизерния приход.

И наоколо миришеше на кисело от светилния газ.

[1] Кокю (фр.) — рогоносец. — Б.пр. ↑

… БУТИЛКАТА

Оказваше се, че като замръзва при температура под нулата и се превръща в твърдо тяло, в лед, водата се разширява. Бях прочел някъде, че ако се замрази вода дори в херметически затворен съд, то в момента на превръщането си в лед, водата ще счупи съда от колкото и здрав метал да е направен. Всъщност не водата ще счупи съда, а образувалият се там лед. Но това не е важно. Важното е, че съдът ще се счупи…

Така се роди у мене идеята да направя стреляща бутилка. Какво по-просто от това: взема се бутилка, напълва се догоре с вода, запушва се здраво с тапа, слага се на студено и след известно време тя ще изстреля тапата като пистолет, а ако тапата не изскочи, тогава бутилката ще се пръсне със страшен гръм, като граната.

Няма да е лошо!

Намерих бутилка от квас, напълних я догоре с вода, запуших я с тапа и за по-сигурно хубавичко я зачуках навътре с малахитовата попивателна преса от татковото бюро.

Навън беше голям студ, но все още недостатъчно силен, за да изпълня замисленото. Но аз разчитах на това, че през нощта температурата ще се понижи. Залезът пламтеше и предвещаваше страшен студ. През нощта виелицата натрупа пряспа пред къщичката, където живееше баба Язикова, внучка на известния пост, приятел на Пушкин.

Когато се стъмни, аз се промъкнах в двора и сложих бутилката като оръдие срещу прозорчето на старата жена, където по заскрежените отвътре прозорци се отразяваха умножени пъстрите пламъчета от кандилцата пред домашния иконостас. Сметката ми беше тапата да изхвръкне право в прозореца на баба Язикова.

Лично аз нямах нищо против Язикова. Дори я обичах. Тя често ме канеше и черпеше с халва и с много вкусно сладко. Веднъж, когато научи, че съчинявам стихове, ми подари като на бъдещ поет малка сребърна лъжичка за кафе с гравирана буква „Я“ за спомен от дядо й Язиков.

Но желанието да възпроизведа изстрел от бутилка ме бе така завладяло, та дори не помислих, че мога да счупя прозореца и да изплаша до смърт бабичката, която си живееше тъй тихо и самотно сред своите гарднеровски[1] и попски чашки, портрети, дагеротипи, икони и кандилца, облечена от глава до пети в черно, като монахиня.

„… Какъв език ти бе внушил това послание далечно? Как можеш толкоз да си мил със лудориите си вечни?“…

През нощта сънувах избухване на бомби и в съня си видях как тапата с трясък и звън счупва прозореца на бабичката. Събудих се посред нощ и бос отидох по студения под до прозореца, да видя засилил ли се е студът. Замръзналият прозорец искреше от ярките януарски звезди и аз се успокоих: навън беше страшен студ.

Сутринта, надянал си жълтата качулка от камилска вълна, чийто мъх гъделичкаше устата ми, на път за гимназията аз се приближих със замряло сърце до пряспата с бутилката, насочена срещу прозорчето на бабичката Язикова. Бутилката стоеше на мястото си. От гърлото й се показваше ледена шушулка, а тапата се търкаляше до нея в снега. Изглежда е нямало нито изстрел, нито взрив. Превръщайки се в лед, водата просто безшумно бе избутала тапата, а бутилката, пълна с лед, беше леко пукната по диагонал.

Това бе всичко…

Олекна ми и за първи път съжалих самотната добра старица. А тя, горкичката, дори не е подозирала какво е щяло да я сполети през нощта, и спокойно, тъжно, самотно е пиела сутрешното си кафе с каймак от ултрамаринената, на места позлатена чашка, нашарена в ярки цветове, от която, кой знае, може да е пил някога знаменитият й дядо.

[1] Гарднер — английски търговец, създал порцеланова фабрика в Русия (18 век). — Б.пр. ↑

ФУТБОЛ

Забравих името и презимето на този гимназист от седми клас, по-голям на години, струва ми се, че беше най-големият брат на Юрка — но добре помня външността му: дълъг като върлина, с тесни гърди, с възпалени очи, които винаги гледат някъде встрани, а по лигавата му уста вечно играе някаква нахална и като че похотлива усмивка. Обикновено ходеше без колан, което бе строго забранено. Когато го питаха къде е коланът му, отговаряше небрежно, че снощи го е забравил при… Той спокойно произнасяше тая улична, груба дума, от която ние се изчервявахме до корена на косите си от срам.

Всичко в него внушаваше страх и отвращение, особено виолетовите пъпки по шията и дребният сиво-розов обрив по челото.

Веднъж тоя гимназист ме спря през голямото междучасие в коридора, когато носех внимателно от бюфета чаша чай отгоре с кифла. Като гледаше разсеяно встрани, някъде към прозореца, той рече:

— Пс-пс, искаш ли да се запишеш във футболен тим?

— Защо питаш? — отвърнах аз.

— В нашата гимназия — каза той — решихме да направим футболен тим! Имаш ли представа от футбол?

Отговорих, че имам, макар представата ми да беше доста смътна: футболът се беше появил преди около двайсет или трийсет години в Англия и едва сега започваше да идва на мода у нас. Знаех само, че се рита голяма кожена топка и че съществуват футболни отбори, като например ОБАК, тоест Одеско-британски атлетически клуб, съставен от англичани, живеещи в нашия град. До ушите ми бе стигнало, че там има някакви знаменити играчи Джекъбс и Бейт. Особено се бе прославил Бейт с изнамерения от него удар с пета, при който топката се прехвърля през главата, така че тоя удар беше наречен „бейт“.

„Той даде чудесен бейт!“

Мои приятели дори бяха посетили игрището на англичаните, някъде зад Малък Фонтан и с очите си бяха видели колко бързо тича Джекъбс и как грамадният, тежък Бейт „удря топката заднешком през главата“.

Бацилът на футбола вече се носеше из въздуха и аз бях обхванат от страстно желание да стана футболист и да удрям през глава „бейт“.

Забелязал желанието ми, седмокласникът каза:

— Внеси половин рубла и ще те включа в тима.

— Нямам в себе си — отговорих аз.

— Ще донесеш утре. Ще почакам. Кажи на родителите си, че футболът укрепва здравето. За такова нещо ще ти дадат.

Седмокласникът излезе прав. Татко, който обичаше поговорката „в здраво тяло здрав дух“ и дори понякога я казваше по латински, ми даде половин рубла, но се опасяваше само да не би спортът да измести учението. Заклех се, че футболът няма да се отрази зле на уроците, и на другия ден дадох тежката сребърна половин рубла с релефния императорски профил на седмокласника, който делово я пъхна във вътрешния си джоб, където вече подрънкваха парите, събрани от по-долните класове. При това седмокласникът измъкна един лист и в дългия списък от презимена записа и моето, като отбеляза, че с парите ще се купи кожена топка.

— А сега ще чакаш — каза той, — скоро ще набавя топка и тогава ще извикам всички ви на тренировка.

Доста дълго чаках да ме извика на тренировка, но най-накрая дочаках.

— Ела днес точно в пет часа на площад „Михайловски“, до циклодрума, срещу Трета гимназия. Не забравяй да си вземеш футболен костюм.

Хабер си нямах какво представлява футболният костюм, но нямах и куража да си го призная.

— Леличко! — развиках се още щом прекрачих прага вкъщи. — Днес отивам на футболна тренировка и непременно ми трябва футболен костюм, Моля те, леличко!

Тъй като нито аз, а още по-малко леля имахме представа от футболен костюм, то леля, която притежаваше голям вкус и практичен ум, веднага измисли как да ме облече за елегантната английска игра, така че да бъде красиво, практично и подчертано спортно.

Решихме с леля обувките и панталоните да си останат, а вместо риза и куртка да облека моряшка фланелка, каквато имах. Отменихме тирантите, защото нямаха спортен вид, а вместо тях леля приспособи стария си широк черен ластичен колан с декадентска двойна тока, какъвто носеха дамите в комбинация с блузка и гладка сукнена пола. Тоя колан, приспособен по подходящ начин, трябваше да поддържа панталоните ми.

Огледах се в огледалото и реших, че имам съвсем спортен вид: веднага се вижда, че съм футболист.

В такъв вид се появих на площадката между Трета гимназия и циклодрума, откъдето се чуваше голям пукот и трясък от моторите на трениращите мотоциклетисти.

Играта на футбол беше започнала. Облаци прах, пронизани от следобедното слънце, висяха на няколко слоя над площада, пречеха на очите, така че не можах да разбера нито какво става, нито в какво се състои играта.

Край мен тичаха напред-назад и ритаха голяма кожена топка ученици от горните класове в особени цветни ризи — както после разбрах — футболни фланелки, с къси панталони, които едва покриваха коленете им и плетени чорапи над специалните футболни обувки с твърди кръгли носове и подметки с шипове. Изглежда, че такъв беше истинският футболен костюм.

Няколко момчета от долните класове тичаха след топката в обикновената си ученическа униформа и черните им сукнени панталони бяха чак до коленете в прах.

Само аз стоях сред игрището, кихах от прахта и мижах срещу залязващото есенно слънце, от което в очите ми плуваха сини сенки.

Едва успях да открия моя седмокласник сред тая бъркотия и го попитах какво да правя.

Той изгледа накриво странния ми костюм и цвъкна през зъби плюнка.

— Ти да не си шансонетка? — попита с цинична усмивка.

После каза, че засега ще бъда краен хафбек, а после ще видим и следващия път да дойда с футболна униформа, иначе няма да ме допуснат да играя.

Искаше ми се да го поразпитам в какво се състои играта, какво е това хафбек и накъде трябва да ритам топката, но той вече бе хукнал в тръс, кълчейки се, с килната на тила вехта фуражка, със свирка в лигавата си уста: оказа се, както разбрах по-късно, че той бил рефер, тоест, както сега казват, съдия, и често свиреше с металната си многогласа свирка, като непрекъснато спираше играта и правеше на футболистите някакви странни забележки.

Понякога топката се търкаляше край мен и тогава всички наоколо крещяха в хор:

— Тичай! Защо не риташ? Мърльо!

Но тъй като не можех да се ориентирам накъде трябва да ритам и се чувствувах като вързан в своя невъзможен костюм, цялото ми двучасово прекарване на игрището сред облаци топла прах се превърна в истинско мъчение.

Впрочем няколко пъти сполучих да ритна твърдата като камък топка, но топката, при общия смях, излиташе някъде встрани, а носът на обувката ми се разпра по шева. Веднъж-дваж върху мен налитаха футболисти и ме събаряха, така че целият бях овалян в прах и черните ми панталони изглеждаха като кадифени, а раираната ми фланелка се намокри от пот под мишниците и дори на гърба.

На другия ден, след решителния отказ на баща ми да ми купи футболен костюм, истински футболни обувки и истински футболни чорапи, върху които понякога привързваха специални наколенници, защото всичко заедно струваше луди пари — осем рубли! — през голямото междучасие аз спрях седмокласника и го помолих да ме зачеркне от списъка на футболния тим и да ми върне моята половин рубла.

Седмокласникът веднага ме зачеркна, като наплюнчи химическия си молив и на устата му останаха лилави петна, а като гледаше някъде встрани от мене с възпалените си тесни очи, обеща тия дни да ми върне парите.

След това се отдалечи със своята разпасана походка, без колан, който вчера навярно пак беше забравил някъде. Не ще и дума, че не получих своята половин рубла, а от играта ми на футбол за цял живот запомних гъстите многослоести кълба септемврийска прах, през които над покривите на булевард „Французки“ светеше жарко, лъчисто, непоносимо оранжево слънце.

Тогава още не знаехме, че футболът трябва да се играе на зелена ливада; дори английските футболисти от клуба ОБАК играеха някъде в района на Малий Фонтан на прашна площадка без никаква трева. В нашия град тревата изобщо беше хилава и още в края на пролетта изсъхваше.

Онова, което най-много ми харесваше в тая игра бе надуването на дебелата кожена топка. Надуваха я с велосипедна помпа и ритмичните звуци при помпането ме вълнуваха. После надутата топка, която миришеше силно на хубава английска кожа, се стягаше с тънка каишка като ботинки и при удар с крак тя някак особено кънтеше.

Изобщо от мене не излезе никакъв футболист.

СЪПЕРНИКЪТ

Всичко вървеше добре, докато на улицата не се появи Стасик Сологуб. Момичетата престанаха да ни обръщат внимание, играта на гоненица между акациите изведнъж се прекрати и център на вниманието стана Стасик. Той обикновено идваше от тяхната улица с нов велосипед марка „Дукс“, който струваше сто и десет рубли, и най-напред правеше няколко обиколки пред очите на всички и се усмихваше снизходително на момичетата, които губеха и ума и дума при вида на неговата напета стойка, добре ушитите раирани панталони с щрипки, твърдата белоснежна якичка, униформената фуражка с лакирана каишка, която той за по-голям шик обтягаше на красивата си брадичка. Беше по-голям от всички, истински младеж, осмокласник с почти оформени бакенбарди, с едва наболи мустачки, които много подхождаха на маслиненомургавото му лице и сини очи на голям красавец.

Щом слезеше от звънящия си велосипед и го опреше небрежно до някое дърво, всички ние, момчетата, като че преставахме да съществуваме за момичетата. Момичетата просто си падаха по Стасик. А той най-спокойно изваждаше от сребърна табакера цигара, слагаше я в алената си уста, запалваше я и изпускаше синкави кълба дим от ноздрите на своя римски нос, под сключените си вежди, като на красавеца Виниций, един от героите на „Кво вадис“ от Сенкевич.

Явният успех на Стасик сред нашите момичета ми причиняваше страдания, тъй като по това време бях тайно влюбен в къдравата италианка Джулиета с очи като черно грозде, която живееше близо до нас в къщата на Фесенко.

Джулиета не беше по-хубава от нашите момичета, но беше италианка, дъщеря на агента на параходното дружество „Лойд Триестино“, освен това носеше божественото име Джулиета, така че бе свръх силите ми да не се влюбя в нея още от пръв поглед. Тя беше с две години по-голяма и се отнасяше към мене малко отвисоко, но дружески, както към по-малкия си брат Петрик. Но това в моите очи, кой знае защо, изглеждаше едва ли не влюбеност.

Така или иначе, на въпросите на моите съученици, защо съм такъв кисел, аз с въздишка отговарях загадъчно:

— Ах, оставете това… Наричат я Джулиета — и не обелвах повече ни дума!…

Като гледаше Стасик, Джулиета ту пламваше като роза, ту побеляваше като лилия.

Но трябва да бъда справедлив към Стасик: той почти не се интересуваше от момичетата, в това число и от Джулка. Повече го занимаваше собствената му външност, каишката под класическата му брадичка, наболите мустачки, които засега наподобяваха черни реснички, но най-главното за него беше карането на велосипеда, с който неуморно обикаляше четирите улици на Отрада, тихи и сенчести. Към нас, момчетата, се отнасяше доста добре и дори понякога ни позволяваше да се повозим на неговия „Дукс“ с контра.

И все пак, като забелязвах как „моята“ Джулиета гледа нежно Стасик, побеснявах от ревност. Жажда за най-ужасно отмъщение обземаше душичката ми. Чувствата ми споделяше едно момче гимназист с прякор Драката, презимето му не помня. Именно на Драката му хрумна идеята как да отмъстим на Стасик и да му смачкаме фасона.

За тая работа преди всичко, както винаги, трябваха пари. Ние с Драката се съюзихме и с парите, които събрахме, купихме от магазинчето на Коротински предметите, необходими за изпълнението на нашия пъклен план. Купихме една кутия луксозни цигари „Зефир“ на фабрика „Лаферм“ и за три копейки шутиха. Изтърсихме тютюна от една цигара и вместо него в тръбичката насипахме избухливата смес, а отгоре сложихме пак тютюн за маскировка.

На другия ден, изгаряйки от нетърпение и страх, едва дочакахме Стасик с неговия „Дукс“ и Драката му поднесе светлосинята кутийка „Зефир“ и с малко неестествен глас каза:

— Заповядай.

— Мерси — отговори прекрасно възпитаният и учтив Стасик.

Тогава аз ловко измъкнах от кутията натъпканата с избухлива смес цигара — съвсем като другите на вид — и я подадох на Стасик.

Стасик още веднъж каза „мерси“ — тоя път вече на мене, — пъхна цигарата в устата си и щом се качи на велосипеда си, я запали с клечка, която Драката услужливо му подаде, каза за трети път „мерси“, отблъсна се от акацията, заработи с педалите и като изпускаше ловко през ноздрите си дълги ленти дим, се понесе по улицата; точно в момента когато завиваше от „Отрадна“ към „Морска“, от цигарата му с трясък изскочи разноцветен език, по-скоро зелен пламък, и се посипа златен дъжд.

На нас с Драката кръвта ни се смрази в жилите. Бяхме уверени, че всеки миг Стасик ще тупне от велосипеда и ще забие обгоряло лице в паважа. Вече съжалявахме, осъзнали цялата гадост на нашия план. Обхвана ни закъсняло разкаяние. Готови бяхме да се притечем на помощ на нашия враг. Но с какво можехме да му помогнем?

За наше учудване Стасик не само не падна от велосипеда, но изплю димящия мундщук на цигарата и продължи да върти педалите като че нищо не е било, после се скри от очите ни, но скоро се приближи към нас от другата страна, елегантно скръстил отпред аристократичните си ръце с белоснежни маншети със сребърни копчета.

Да избягаме? Тази мисъл ни хрумна едновременно и на двамата. Но също тъй едновременно разбрахме, че с това срамно бягство завинаги ще изгубим уважението на момичетата. Решихме да се бием със Стасик докрай.

Ала по всичко личеше, че Стасик е далеч от мисълта за отмъщение. Стигна до най-близката акация, спря велосипеда и без да слиза от него, се облегна на дървото със сива напукана кора, обсипано с гроздове миризливи бели цветове. Усмихна ни се снизходително и бръкна в джоба си за носна кърпа, та да избърше саждите от римския си нос. Други дефекти от нашия взрив не беше получил.

… Неговата малка полупрозрачна батистена носна кърпичка имаше в ъгъла избродирана малка графска корона…

Жалко — да се цапа такава носна кърпичка!

Тогава към Стасик изтича „моята“ Джулиета с червена панделка в черните къдрави коси и самата червена като мак, наплюнчи дантелената си кърпичка, повдигна се на пръсти и избърса римския нос на Стасик.

— Мерси — каза Стасик и запали цигара от сребърната си табакера със златен монограм, после от благодарност качи италианката върху рамката на своя „Дукс“ и направи с нея два или дори три кръга по Отрада.

Аз — пък не само аз, но и всички ние, момчетата и момичетата — останахме с впечатлението, че докато се возеха под бледата светлина на изплувалата от морето голяма огледална луна, Стасик и Джулка се целуваха.

СМЪРТОНОСНОТО КЛЕЙМО

Наближаваше стогодишнината на Отечествената война от 1812 година и победата на Русия над дванадесетте „езици“. Народите се наричаха „езици“, а „дванадесет“ значеше, че са били двадесет, а не дванадесет, както мислеха хората, които не знаеха църковнославянски език.

Преди сто години руските войски победиха великия Наполеон, който беше завзел първопрестолна Москва, и в лютата зима изгониха от пределите на нашето отечество дванадесетте езика — съюзниците на Наполеон — а самият Наполеон позорно заряза своята разгромена, гладна, мръзнеща армия и с лека шейна се измъкна по Смоленското шосе обратно в Париж.

В града ни подготвяха патриотични вечери, спектакли, концерти, лекции и военен парад на Куликово поле.

Нещо подобно имаше преди три години, когато се празнуваше победата над шведите край Полтава и на Куликово поле бе поставен грамаден, направен от дърво бюст на Петър Велики с триъгълна шапка. Край него под звуците на преображенския марш минаха стрелковата „желязна“ бригада и модлинският полк, а после, като си отиваха по казармите, войниците пееха бойката песен: „Боят беше край Полтава, славен бе, момчета, той! Ние с шведите се бихме под цар-Петрови знамена“.

Тая песен, в която се говореше още, че „нашият велик император — вечна му памет! — сам е командувал войските и топове сам е зареждал“, се разнасяше из града сурово и гневно, придружена с подсвиркване, и вселяваше гордост от непобедимостта на нашето отечество.

Не помня дали тогава в гимназията имаше тържествена вечер, посветена на това събитие. Сигурно — не, тъй като празникът ставаше лете, когато учениците са във ваканция.

Сега, през зимата, предстоеше тържествено литературно-музикално утро, посветено на победата над Наполеон; директорът ще произнесе встъпително слово, учителят по история ще изнесе реферат за великото световноисторическо значение на събитията от 1812 година, хорът на гимназията ще изпълни националния химн, а също и известната патриотична песен: „Загърмете победни напеви! Всяко руско сърце да трепти! Запомнете Дванайсета гневна — славно били се наште деди“.

Най-много ме вълнуваше това, че щяха да участвуват най-даровитите ученици декламатори с подходящи за случая стихотворения. Имах доста високо мнение за своите артистични способности, особено след като в мазето на Женка Сопата веднъж устроихме театър и аз с гневни жестове и подвикване декламирах единствения известен ми монолог на Чацки от „Горко на умния“, и като стигнах края, извиках злобно знаменитата фраза: „Каретата, по-скоро!“, затропах с крака и хукнах зад сцената, но закачих завесата и тя се смъкна от телта и се струпа върху мене, после едва се измъкнах и цяла седмица говорех шепнешком, защото бях пресилил гласните си струни.

И сега ни за миг не се усъмних, че ще бъда включен в програмата на това патриотично утро, и вече предвкусвах своя триумф. Но какво беше учудването ми, когато открих, че моето име го няма в списъка на бъдещите декламатори. Десетина пъти препрочетох краткия списък, напечатан на пишеща машина в канцеларията на гимназията и прикрепен с кабарчета за вратата на учителската стая. Всеки път липсата на моето име ми се струваше зрителна измама и аз отново и отново препрочитах списъка.

… уви, моето име го нямаше!…

Намерих в коридора нашия класен наставник, учителя по латински поляка Сигизмунд Цезаревич, на когото, кой знае защо, му бяха лепнали странния и глупав прякор Сизик, и с треперлив мазен гласец се оплаках, че са ме пропуснали в списъка на участвуващите.

Сизик изслуша благосклонно моите жалби и като поглади с бялата си ръка с тънък венчален пръстен кафявия си алаброс и острата си мускетарска брада, произнесе някаква нравоучителна латинска поговорка, в смисъл, всяка жаба да си знае гьола, като прибави на руски, но с полски акцент, че при моите скромни успехи и скандално поведение надали ще имам честта да участвувам в патриотичното утро.

Едва не заплаках от обида, но чукнах токове, поклоних се церемониално на Сизик, както изискваше правилникът на гимназията, завлякох се в тоалетната, заключих се там и взех да бърша с юмрук сълзите, които вече се търкаляха по бузите ми. Изгарях от желание да действувам. Започнах да обмислям как да изляза с чест от това положение. В края на краищата ми хрумна идеята да съчиня патриотично стихотворение и тогава вече сигурно ще ми разрешат да участвувам в утрото.

У дома се залових за работа и до вечерта стихотворението беше готово.

Започваше така:

„… дошъл на границата руска шестотинхилядният враг. В миг против Наполеон се спуска народът смел, под огнен стяг“…

После подредих в рими всичко, което знаех за войната в Дванадесета година, а то не беше много — споменах за Кутузов, за Багратион, партизаните Денис Давидов и Сеславин, деликатно премълчах за превземането на Москва от неприятеля, макар че това не бе чак толкоз нужно, и завърших своята ода много мажорно и назидателно:

„… Войната кратко продължила. В Русия не остана, мила, ни едничък враг… Възтържествува, отдъхна целият народ. Под фойерверките ликуват. Разнася се камбанен звън. Победа руска тържествува. Загинал е Наполеон. Догде духът народен руски пламти над грозните беди, не ще го никой победи!“

Това бе прекрасен афористичен край и аз разбирах, че педагогическият съвет няма да рискува да отхвърли толкова патриотично стихотворение.

Постарах се да препиша стиховете колкото може по-красиво и без правописни грешки, а после отидох при Сизик, който щом го прочете, доста подозрително ме попита дали сам съм съчинил стихотворението, или съм го преписал от някое списание или календар. Заклех се, че сам съм го съчинил, и целият пламнах от авторска гордост!

— Прекрасно — каза Сизик и сбърчи многозначително своето чело на мислител. — Поздравявам те. Имаш истинско патриотично чувство. Ще доложа за това на педагогическия съвет. Върви и се надявай! Dixi — завърши той с латинската дума.

Накъсо казано, включиха ме в списъка, а в програмата дори беше написано: „ще декламира стихотворението «1812 година» собствено съчинение“.

Това литературнохудожествено утро, на което декламирах своето произведение, почти се е заличило от паметта ми. Помня студената актова зала с високи закръглени прозорци, с летящите отвън облаци дребен сух сняг, с подрънкването на големите звънци по хамутите на файтонджийските коне, които влачеха безшумно след себе си леки шейни по рохкавия сняг.

Помня два грамадни портрета с маслени бои на двама руски императори в цял ръст — единия — на царуващия по това време Николай II с хермелинова мантия, в ръце със скиптър и златна топка с кръст отгоре, и корона на кадифена възглавничка върху позлатена маса, а другия — на Александър I Благословени, победителя на Наполеон, с черна триъгълна шапка, украсена с бели пера, и дълги, тънки крака във високи до коленете кавалерийски ботуши, с далекоглед в ръка, на батален фон, под сянката на военнополеви, романтичен дъб.

Помня строгите лица на директора, инспектора, архиерея, учителя по закон божи с парадно копринено расо и някакъв генерал на първия ред с лентата на ордена Ана през рамо, всички с тесни програми в ръце, а зад тях останалите зрители, насядали в строг ред, но в моето съзнание слети в многолико цяло.

Тъкмо преди моето излизане завърши дългия скучен реферат на учителя по история, който бе седнал зад специална масичка и чете от изящно подвързана тетрадка, като през цялото време ту хапеше устни, ту се прокашляше и бършеше изпотеното си чело с изгладена носна кърпа.

Чувствувах наоколо леденото мълчание на сънливите слушатели.

Бях облечен в параден мундир, подарен ми от баба Язикова за спомен от нейния наскоро починал от охтика единствен и нежно любим внук, та се чувствувах не съвсем удобно в тоя широк и дълъг за мен мундир на покойното момче, макар че се виждах точно като лицеиста Пушкин на изпита в Царскоселския лицей, както го бе изобразил Репин в знаменитата си картина.

С плам и тук-там със запъване, но бързо и отчетливо, като жестикулирах енергично с вледенени от вълнение ръце, аз издекламирах стихотворението си, без да виждам нищо наоколо освен своето отражение в огледалния паркет на актовата зала, а като стигнах до знаменитите редове, на които възлагах всичките си надежди — „Догде духът народен руски пламти над грозните беди, не ще го никой победи!“ — изхвърлих напред ръка със стиснат юмрук и тупнах с крак толкова силно, че директорът, който седеше пред мене с посивялата си лъвска грива, изведнъж се събуди и отдръпна, като че съм искал да го ударя по ухото.

Разчитах на бурни аплодисменти, ала те се оказаха единични; в интерес на истината трябва да призная, че нямаше никакви аплодисменти — ръкопляскаше само верният ми приятел Боря, който, в желанието си да предизвика овации, не жалеше длани, но нищо не излезе от това и аз се върнах на мястото си с изпотен врат, червен като цвекло, защото разбрах, че съм се провалил.

Към чувството за неуспех започна да се примесва и известен срам, че се осмелих да изляза публично с жалките си, чирашки стихчета, докато в същото време другите участници в патриотичното утро, сериозни гимназисти, изпълняваха пред публиката прекрасни стихотворения от големи поети. „Я, чичо, чуй — нали в онези дни френецът без бой не влезе в горящата Москва?…“ от Лермонтов, „Неман“ от Тютчев, „Вълк в кучкарница“ от Крилов и накрая чудесното стихотворение от Майков: „Вятърът от изток гони снежните си вихри, зла виелица разлива дива песен из пустинята…“.

Ах, колко нищожен се чувствуваха в недоброжелателно студената актова зала, осветена от сивосинкавата светлина на зимното утро, особено когато другарите ми, които седяха край мен на поскърцващи виенски столове, ми шепнеха покровителствено с желание да ме утешат:

— Важното е да не ти пука! Следващият път ще е по-добре.

Но най-важното беше, че в мене някак неусетно се изпари цялата военно-патриотична бутафория на царска Русия, която дотогава владееше незрялото ми въображение, и в душата ми се раждаше вече истинска представа за войната.

Стоях дълго на прозореца у дома и гледах дребния сняг, който снежната буря от вчера продължаваше да носи отнякъде, кой знае от кой край на нашето необятно отечество, от изток, откъм Урал, от Сибир, от Байкал…

… „Вятърът от изток гони снежните си вихри, зла виелица разлива дива песен из пустинята…“

Облаци дребен сняг прииждаха на талази по уморително бялото небе… Опивах се от скръбта на тая дивна стихотворна музика.

Освен това в душата ми звучаха чудните и страшни със своята пророческа сила Тютчеви стихове:

„… безкрайно беше тяхното число — и в този безконечен славен строй едва ли десетото чедо избегна смъртоносното клеймо“.

От четвъртия етаж на новия кооперативен дом, където живеехме, аз гледах, все гледах, гледах до болка в очите непрекъснато прииждащия сняг и ме обхващаше ужас от нещо, което тихомълком се надигаше срещу нашата земя, срещу всички нас — татко, леля, Женя и мене — и се молех на бога, в когото тогава тъй наивно, по детски вярвах, да бъде избегнато моето чело от „смъртоносното клеймо“

И той ме чу.

ТОМБОЛА-АЛЕГРИ[1]

Баща ми с раздразнение говореше, че всички томболи-алегри са истинско мошеничество, жалка игра на филантропия, глупави прищевки и превземки на богати дами, които от слободия и охолство се чудят какво да измислят, а когато се мъчех да му докажа, че се прави в полза на вдовиците и сираците, горещеше се и наричаше това пародия на благотворителност и че за да сториш добро и да помогнеш на ближния съвсем не е нужно да наемаш луксозното помещение на Борсата, да накачваш национални знамена и да устройваш истински панаир, където се разчита на най-низките инстинкти на невежото простолюдие: надеждата да спечелят за двайсет копейки вещ на стойност сто рубли. Татко беше убеден толстоист, макар и да не приемаше вегетарианството.

Колкото повече се горещеше и сгъстяваше краските, за да опише отвратителното, безнравственото зрелище на томболата-алегри, толкова по̀ ми се искаше да попадна там — току-виж спечеля за двайсет копейки сто рубли! — и така горещо молех татко да ме заведе в Борсата на томболата-алегри, че той най-сетне склони.

Подозирах, че и татко дълбоко в душата си иска да посети томболата-алегри, да опита късмета си и може би да спечели за двайсет копейки някаква скъпа вещ: роял или крава. Но, разбира се, старателно прикриваше и още щом се споменеше за томболата-алегри на лицето му заиграваше крива усмивка.

Зданието на градската Борса минаваше за една от забележителностите на града наред с другите: паметника на дук дьо Ришельо, топа от английската фрегата „Тигър“, поставен срещу градската община, градския театър, знаменитата стълба, водеща от Николаевския булевард до пристанището, и зъбчатата железница до нея.

Борсата беше доста бездарно подражание на венецианския Дворец на дожите — с вити колони посред гигантски прозорци, с разноцветни витражи, с жълти тухлени стени, с гранитен фундамент и мраморна стълба, която водеше от улицата направо в грамадно двуетажно мраморно преддверие.

Заледените тротоари край Борсата бяха посипани с жълт пясък, на варосани прътове се развяваха от студения морски вятър ярки трицветни флагове, долу край мраморните стъпала на стълбата мръзнеха стражари с бели ръкавици от чортова кожа и много файтонджии. Докато чакаха пътници, те сновяха край своите покрити със скреж космати кончета и за да се стоплят, се тупаха с ръкавици по раменете, по хълбоците и дори на кръст, та да стигнат гърба. На ъгъла на улицата гореше голям огън, около който се грееха файтонджии, стражари и тайни агенти в цивилно облекло.

Ние с татко се изкачихме по бялата захабена мраморна стълба и се озовахме в зала с два реда прозорци, която в светлината на делничния зимен ден изглеждаше скучна като голяма гара. Подът беше посипан с дебел слой стърготини, които заглушаваха шума от крачките, хората, кой знае защо, разговаряха шепнешком, като в църква. Всичко това никак не приличаше на празнична, бална зала, както аз си представях. В ъглите имаше будки, където се продаваха томболните билети, а до тях бяха изложени печалбите върху яркочервени полици, поставени една над друга като широки стълби от пода чак до гипсовия таван със скулптурни украшения, така че, например, поставените на най-горната полица самовари, хармоники и балалайки изглеждаха съвсем малки като играчки.

Горните дрехи тук не се събличаха и посетителите се тълпяха около изложените печалби със зимни палта и галоши; бяха свалили само шапките от уважение към благотворителната цел на тоя почин.

Ние с татко дълго разглеждахме печалбите, като че решавахме коя по-скъпа вещ да спечелим. Добре щеше да е, ако спечелехме голям стенен часовник с медно махало, което се движеше в своя стъклен сандък като пълна луна, или някоя изящна лампа върху висока мраморна поставка, с дантелен абажур, който прилича на елегантно дамско боне — красива лампа, която чудесно би украсила нашата скромна квартира. Споделих с татко желанието да спечелим лампа върху зелена като морската вода „айвазовска“ мраморна поставка, но баща ми отхвърли моето предложение и подметна сърдито нещо презрително относно еснафския ми вкус. От своя страна татко изказа мнение, че не би било лошо да спечелим дъбовата библиотека, поставена встрани върху специален подиум. Тогава забелязахме цяла гарнитура за трапезария, боядисана в светлозелено, с декадентски, доста грозен бюфет и извънредно високи, дори и наглед неудобни столове, при вида на които татко презрително изхъмка, тъй като беше привърженик на класиката, на реализма в изкуството; аз пък си рекох, че няма да е зле да спечелим тези декадентски зелени мебели и да подменим с тях нашия скучен, стандартен бюфет и ожулени виенски столове с плетени седалки, които тук-там вече се бяха прокъсали.

Какво ли нямаше тука, на тази томбола-алегри! Килими, кузнецовски сервиз за ядене, кристални кани, копринени драперии, кутии с ножове, вилици и лъжици от бял метал Фраже, музикални инструменти, а на отделен подиум малък роял от розово дърво — връх на разкоша, който можех да си представя. Да не говорим пък за картините, нарисувани с маслени бои, в позлатени рамки, за сребърните подноси и вологодските бродерии и дантели ръчна изработка.

Вниманието на всички бе привлечено от една не много красива и дори не много голяма, а просто средна, китайска ваза с дракони — августейши дар от вдовицата императрица Мария Фьодоровна. С благоговение и тайна надежда да спечелят августейшия дар посетителите минаваха покрай порцелановата ваза, пазена от стражар в парадна униформа, който от време на време монотонно повтаряше:

— Господа, молим ви се внимателно, туй не е кво да е!

Имаше още много най-различни скъпи неща. Огромна говореща кукла Нели с комплект бельо в луксозна кутия, няколко велосипеда, разноцветни градински чадъри, плетена мебел за вила — можеш ли всичко да запомниш! И всичко това действуваше на въображението и ми подсказваше, че има някакъв друг живот, богат, прекрасен, в сравнение с който нашият живот ми се струваше съвсем скромен, почти мизерен.

На томболата се разиграваше също и крава, но в залата я нямаше: само голям печатен надпис гласеше, че под номер еди-кой си се разиграва кравата Зора, сименталска порода, и който я спечели, ако иска, може да получи вместо нея сто рубли в брой.

— Няма да е зле да спечелим кравата — продума татко с усмивка, — но разбира се, не да я вземем, а да получим сто рубли.

Щом улови погледа ми, татко обърна всичко на шега и каза, че цялата работа е истинско мошеничество.

Дойде време да започне и самата игра. Още у дома татко твърдо заяви, че в никакъв случай няма да купуваме томболни билети, а само ще погледаме и ще си отидем. Но тук възникна една пречка. Входните билети по рубла на човек, които татко купи от касата, даваха право на всеки да получи безплатно пет билета от томболата-алегри. Може ли да се пропусне такава възможност!

Ние с татко се приближихме до шестоъгълно стъклено сандъче, където бяха изсипани навити на тръбичка билети, а дамата с боа от птичи пера върху набръчканата си шия завъртя сандъчето и ние с татко през специално прозорче в него измъкнахме по пет тръбички. Отдръпнахме се встрани и със затаен дъх, та „да не изплашим късмета“, махнахме стегнатите аптекарски гумички от билетчетата и започнахме да ги развиваме.

Разгънах първия билет и видях върху него големия кръгъл печат на благотворителното дружество.

— Татенце! — закрещях аз от луд възторг, та се чу из цялата зала. — Гледай! Има печат! Аз печеля!

Татко сложи пенснето си, погледна билетчето ми с кръглия лилав печат и отсече:

— Алегри.

— А какво е това алегри? — попитах аз със свито сърце.

— Алегри значи, че билетът не печели. Празен е. Можеш да го хвърлиш.

Жал ми беше да хвърлям билет с такъв внушителен печат, но все пак го пуснах на покрития със стърготини под, където вече се търкаляха много такива билетчета-алегри. Но гумичката от билетчето, разбира се, скрих в джоба си: ще ми потрябва за нещо.

Ние с татко почнахме бързо да развиваме нашите билетчета. Всички излязоха алегри и само в последното, което аз разгънах, имаше наред с кръглия лилав печат и някакво дълго шестцифрено число, напечатано с черен цвят.

Сърцето ми трепна от радостна надежда, сякаш бях измъкнал от морето с въдица попче.

— Браво, сега вече наистина спечели — каза татко и веднага отидохме да получим печалбата.

Наконтен младеж с мустачки взе билетчето ми, порови се в някакви списъци и тържествено обяви:

— Номер шест, шест, шест, осемстотин седемдесет и две — кристална чаша бакара за минерална вода.

С тия думи той се наведе под рафта и ми подаде малко пакетче със залепен на него голям номер: 666872.

— Поздравявам ви с печалбата — каза младежът.

Развих го бързо, като късах от нетърпение твърдата шумяща хартия и видях малка, плоска, ръбеста по края стъклена чаша, като тия, които употребяват в курортите за пиене на минерална вода.

Отначало изпитах такова разочарование, че бях готов да ревна: толкова много надежди, а такъв жалък резултат. Впрочем, не, все пак чашата не беше каква да е, а кристална, бакара.

— Татенце, какво е това бакара? — попитах аз.

— Стъкло приготвено по особен начин с малко примес от сребро — отговори баща ми.

Изпаднах във възторг от татковите думи: кристал, бакара, примес от сребро! Не всяко момче има такава скъпоценна чаша! Навярно е скъпа: ще струва стотина рубли в магазина!

— А изобщо Бакара — това е град във Франция, където правят стъклени предмети, като например тая чаша — допълни татко.

— Ура! — извиках аз възхитен, че моята чаша има такъв особен произход.

… И така, нашата програма беше изпълнена и дойде време да се прибираме вкъщи. Но как се напуска зала, препълнена с толкова скъпи печалби!

— Татенце бе — рекох аз умолително и задърпах баща си за ръкава на дебелото му палто, — нека да купим по още едно билетче!

Знаех си, че татко ще бъде непреклонен, но след известно колебание, като изпъна веднъж-дваж шията си, той каза, че приема — щом ще е веселба, да е веселба — ще купим още пет билета за една рубла, пък може и да ни провърви.

Татковото лице беше поруменяло и аз бях готов да се закълна, че дълбоко в душата си той е също такъв хазартен тип като мене, само че се прикрива.

И петте билета бяха алегри и ги хвърлихме върху стърготините.

Очите ми изведнъж помръкнаха.

— Ех, да става каквото ще! — изведнъж възкликна татко. — Да рискуваме още веднъж — и баста.

Татко даде една рубла и аз измъкнах от стъкленото шестоъгълно сандъче още пет книжни тръбички. Един от билетите се оказа с номер 003224.

— Печалба номер нула, нула, три, двеста двайсет и четири — провъзгласи младият човек и погледна в списъка: — Десет фунта захар на бучки от завода на Бродски. — И сложи на рафта доста голям син пакет.

В първия момент на нас с татко печалбата ни се стори грандиозна. Десет фунта захар. Четвърт пуд. Цяло състояние! Плюс това и чаша бакара с примес от сребро, на стойност поне пет рубли. Опитах се да склоня татко да купим още пет билета, за да спечелим нещо много скъпо: кравата, гарнитурата за трапезария, китайската ваза — августейшия подарък на вдовицата императрица.

Но този път татко категорично отказа.

— Ние, братко мой, и без туй се разорихме напълно — каза той и излязохме на улицата, където вече се здрачаваше.

… Студът, както се казва, хапеше…

Огньовете по ъглите бяха обвити от гъст дим, през който едва се виждаха нажежените до червено пращящи дърва. Татко имаше вид на разорен картоиграч, който пред нищо не се спира. На въпроса на един файтонджия, желае ли господинът да се повози с бързи коне, татко лекомислено се съгласи, без много-много да се пазари за четиридесетте копейки, макар че обикновено това разстояние с файтон струваше най-много трийсет копейки; качихме се в тясната шейна, постлана при краката с дъхаво зимно сено, сложихме там пакета със захарта на бучки от завода на Бродски, файтонджията се обърна от капрата, покри ни с тъничка, проядена от молци сукнена завивка за крака, скъпернически обшита с тесни ивички меча кожа, и ние поехме по средата на огледално излъсканата от шейните заледена улица, лъкатушехме по височинките, а файтонджията, от когото сладникаво лъхаше в студения въздух на водка, непрекъснато извръщаше към нас брадатото си лице с червен като на Дядо Мраз нос и повтаряше:

— Ех, разходка, разходка, господинът дава за водка…

Татко си правеше оглушки и пресмяташе на ум загубите: четири рубли за билети и четирийсет копейки на файтонджията — всичко четири и четирийсет, а печалбите струваха всичко на всичко, по татковите сметки, рубла и шейсет копейки: рубла и двайсет за десет фунта захар на бучки и четирийсет копейки за чашата бакара.

— Отде знаеш, че чашата струва само четирийсет копейки? — попитах аз татко. — Та в нея само среброто е за не по-малко от три рубли.

— На дъното на чашата има етикет с цената: четиридесет копейки — отговори тъжно баща ми.

… а над ниските къщи, в бледорозовото мразовито небе, сред стълбове сив, син и лилав дим, виещ се от комините пред нас, вече засвети пълната луна, студена и ярка като сребърна монета.

Забележка.

Аз излъгах, когато описвах как в решаващия момент на финиша Уточкин прекъсна надбягването, за да накаже пересипското момче, което му викна отгоре:

— Рижи!

Всъщност това стана след финиша, когато Уточкин пристигна пръв от всички и правеше почетния кръг. Така че не стана нужда съдиите да определят допълнително време.

Поддадох се на изкушението да направя своя разказ по-драматичен и се отклоних от истината. Но всичко останало повече или по-малко отговаря на истината. Моля читателите да ме извинят.

[1] Томбола, в която печалбите се раздават веднага, а върху празните билети понякога има шеговит надпис „алегри“, тоест „бъдете весели“. — Б.пр. ↑

ШЕСТОСТЕНЕН БРИКЕТ

Всяка година късно есента татко отиваше на гара Одеса — Товарна и купуваше дърва за цялата зима. Това бе, разбира се, тогава, когато живеехме в къща с печки.

Колкото и да го молех, татко никога не ме вземаше със себе си. Казваше, че съм много малък, а по пътя за гара Одеса — Товарна има „голямо движение“, което представлява опасност за едно малко момче.

Отиването за дърва ми се струваше далечно пътешествие в неизвестен, почти тайнствен и приказен край, наречена Гара Одеса — Товарна: от една страна, това без съмнение беше Одеса, добре познатият ми град, в който съм се родил и живял на улица „Базарна“, а от друга страна, беше също и Гара, тоест нещо свързано с железопътните съобщения, с локомотиви, вагони, стрелки, мигащи семафори, носачи и кондуктори, на чиито кожени колани висяха по два кожени калъфа, откъдето се показваха дървените крушовидни дръжки на сигналните флагчета — червено и зелено, — а тъй като гарата се наричаше Товарна, то към всичко останало се прибавяше и представа за много и най-различни стоки, опаковани в чували, сандъци, денкове от зебло, пристегнати с железни ленти.

Този край беше населен от по-особени хора, които между другото търгуваха с дърва.

Откъде се вземат тези дърва, къде се пазят, как ги купуват, мерят, товарят и най-после ги доставят в нашия двор в дървената барака? Всички тия въпроси ме вълнуваха, будеха у мен такова любопитство, че облян в сълзи молех:

— Ех, татенце! Какво ти струва! Моля те! Много те моля, вземи ме със себе си за дърва на гара Одеса — Товарна. Давам ти честна дума — ще съм добър и послушен.

Но баща ми си знаеше все своето и упорито ми отказваше с думите: „там има голямо движение“, така че в края на краищата аз започнах да си представям някаква дълга павирана улица, по която в галоп препускат тежко натоварени каруци, изпреварват се една друга, повалят пешеходците и правят на трески файтоните, в които се возят купувачите на дърва от гара Одеса — Товарна.

… Всичко това беше ужасно!

Но веднъж, когато поотраснах — вече след смъртта на мама — татко ме взе със себе си за дърва.

Дълго пътувахме с файтон из покрайнините на града, покрай съвсем малки едноетажни къщички, варосани като селските, по широки, безкрайно дълги, лошо павирани улици, покрити със студена ноемврийска прах, а на места и със сено, изпаднало от минаващи коли. В отворените врати на ковачниците, край които минавахме, като в черни пещи гореше оранжев огън, блестеше малиновочервено нажеженото желязо, чуваше се звън от удари по наковалня и пронизително цвилене на коне, подковани от ковачи с брезентни престилки.

В това нямаше нищо интересно, а и не забелязвах да има изобщо голямо движение.

С приближаването към Одеса — Товарна все по-често се срещаха складове за овес и сено, а после видях склад с дълга живописна фирма, цяла картина, където с различни по цвят бои беше нарисувана зимна гора, симетрични ели с черни стволове, покрити с бял сняг, а през гората като фурия лети тройка коне, впрегнати в голяма триъгълна селска шейна, натоварена с някакви странни тъмнокафяви шестостенни тухли, една от които беше изпаднала от летящата шейна и ясно се чернееше върху пухкавия синкавобял сняг на пътя.

Върху капрата на нарисуваната шейна седеше колар с червен пояс и шибаше силно конете, а на фона на наситеното като синка небе, сред елите беше изписано с печатни вестникарски букви:

„Търговия с въглища и брикети“.

… аха, значи тия кафяви шестостенни тухли не са нищо друго, а брикети. Но какво е това брикети? На моя въпрос татко обясни, че брикетите са гориво; те се пресоват от въглищен и торфен прах, после се продават във вид на шестостенни тухли. Не зная защо, но тоя зимен пейзаж с черен брикет върху белия сняг порази въображението ми.

Купуването на дърва не представляваше нищо особено и когато се връщахме със същия файтон, само че много бавно и скучно, защото съпровождахме каруците с купените дъбови дърва, през цялото време си мислех за брикетите, тъй красиво пресовани от въглищен и торфен прах във вид на шестостенни тухли. Тоя вид гориво за мене беше новост. Но най-важното бе това, че вече бях чувал думата „брикет“, обаче къде, кога, при какви обстоятелства — не можех да си спомня. Без съмнение, някога съм изпитвал вече чувство, подобно на учудване при вида на тоя красив, странен предмет — черен, шестостенен. Неговият цвят и форма някога са се врязали в моя възприемчив детски мозък. В това бях сигурен.

… но къде, кога, при какви обстоятелства?

Когато каруците влязоха в двора и дървата с глухо тракане се посипаха край бараката, когато в мразовития, почти зимен въздух се разнесе тяхната свежа възкисела миризма и те заскачаха едно подир друго, покрити с красиви сребристи лишеи, като че предсказваха близката зима и сняг на едри парцали от тъмно декемврийско небе, аз изведнъж си спомних.

Брикетите бяха свързани по някакъв начин с покойния брат на татко — Миша, чичо Миша, човек със странна съдба; той бе завършил със златен медал математика във физико-математическия факултет на Новорусийския университет, беше защитил дисертация — изчисляване орбитата на комета не помня през коя година, но не бе останал в университета, а по непонятни съображения бе постъпил на военна служба в артилерийска част, разквартирувана в град Николаев. Изглежда е имал идеята да внесе в невежата, изостанала военна среда знания и да съживи провинциалното офицерство с добри, едва ли не някакви революционни идеи.

Може би това са били далечни отзвуци от декабристкото движение на юг в Русия, в така наречената тогава Новорусия. Впрочем не съм уверен.

Всичко завършило с това, че чичо Миша, в желанието си да спаси едно паднало създание, нещо напълно в духа на тогавашното време, се оженил за малограмотна николаевска мома, напуснал военната служба, заболял от неизлечима душевна болест, оставил жена си и само по сюртук, с вързопче в ръка се появи в нашия дом, когато аз бях на около три години и мама беше още жива.

Добре си спомням как настаниха чичо Миша в градската болница и как с мама и татко ходехме да го навестяваме в грамадно, тъжно, многолюдно помещение, където той лежеше под сиво болнично одеяло вмирисано на карбол, и аз видях как влезе небрежен служител с войнишки ботуши и сложи на столчето пред чичо Миша алуминиева чиния с две плоски оризови кюфтета, полети със сос от сини сливи, и как чичо Миша си изцапа брадата със соса и изведнъж се разплака, а после взе да целува мамините ръце и да моли за прошка, задето им създал толкова главоболия.

Избягал от болницата само по халат и бельо от американ, той неочаквано се яви при нас и с плач и ридание помоли да живее у нас. Подредиха му легло в гостната, между фикуса и пианото, в това пространство, където обикновено на Коледа слагахме елхата, и той — сух като скелет, пергаментножълт, с оредели мустаци — дишаше тежко, гледаше мама с достоевски очи, пълни с мъка и благодарност, и пак й целуваше ръка, цапайки я с яйчен жълтък, а мама едва сдържаше сълзите си, но му се усмихваше приветливо с малко разногледите си очи, говореше, че той скоро ще оздравее, че всичко ще бъде прекрасно, и под звуците на нежния й глас чичо Миша изведнъж заспиваше или изпадаше в безсъзнание, започваше силно да хърка, и това сухо животинско хъркане ме ужасяваше, аз се криех зад мама, като се държах здраво за полата й.

Понякога чичо Миша се чувствуваше по-добре и се опитваше да чете легнал в кревата или започваше с мен игра — аз трябваше да притичам покрай него, а той трябваше да ме хване, тогава се приповдигаше, протягаше към мене костеливи ръце; понякога успяваше да ме хване и започваше да ме гъделичка, а аз, ни жив, ни умрял, едва изтрайвах това студено гъделичкане на умиращия луд, погледа на неестествено разширените зеници на хлътналите му, почти безжизнени очи, гръмкото му кикотене, което смразяваше душата ми.

Изтръгвах се от неговите здраво стискащи пръсти и побягвах да се скрия в трапезарията зад бабиния параван.

Понякога чичо Миша получаваше припадък на буйна лудост и татко едва успяваше да го привърже с платно за кревата.

Наложи се да наемем болногледачка и веднъж през нощта чичо Миша с предсмъртно хъркане умрял в нейните ръце и аз го видях едва на заранта умит, вчесан, с колосана риза и черен сюртук, с костеливи безцветни ръце, стиснали високо на гърдите икона, с хрущялен нос и изпъкнали затворени очи, а лицето му беше прекрасно като на великомъченик.

Помня чичо Миша в ковчега, пълната гостна с приятели, познати и роднини, лилавите кадифени калимавки и сивосинкавите траурни филони на духовенството, панихидата, облаците от тамян, църковния хор на семинарията, а после всичко това се разсея, изпари се, гостната стана както преди, празна стая с фикус, пиано, кадифени кресла, но вече без чичо Миша, без неговия креват, без ковчега — нещо което виждах за първи път в живота.

След известно време от Николаев пристигна жената на чичо Миша — „оная жена“ — но не влезе в стаите, а остана смирено в кухнята, плачеше, беше с кърпа на главата и като бърчеше устни, сърбаше чай от чинийката, която държеше с три пръста и на единия имаше киевско пръстенче. Жената на чичо Миша стоя у нас час-два, не повече, благодари на мама за грижите й около чичо Миша и ни остави подарък: тлъста оскубана кокошка, която донесе в кошница, покрита с кърпа. Повече никога не я видях и ми беше странно, че ми се пада леля, но тази жена с добро селско лице, кой знае защо, ми направи още по-тежко впечатление, отколкото смъртта на чичо Миша, която не събуди в мене ни страх, нито ужас, тъй като бях още много малък и не разбирах значението на смъртта.

От чичо Миша у нас остана екземпляр от литографираната му дисертация „Изчисление на орбитата на кометата през еди-коя си година“, където имаше много непонятни за мене чертежи, ъгли и криви линии с рисунки на опашатата звезда в различните й фази. Дисертацията изчезна след мамината смърт през време на нашите непрекъснати смени на квартири.

От чичо Миша остана също черна пресована шестостенна тухла, която той донесе в своето вързопче за спомен от частта, в която бе служил като младши офицер.

… Както по-късно се изясни, тая тухла беше пресован черен артилерийски барут — брикет, какъвто се употребявал в армията дотогава, докато не бил изобретен бездимен барут, подобен на жълти сухи макарони…

Но тогава аз не разбирах това, запомних само названието — „брикет“. Тази дума изведнъж изплува в паметта ми, когато видях фирмата със селската шейна-тройка, натоварена с шестостенни брикети. За мене това беше гориво.

Брикетът на чичо Миша се пазеше заедно с други ненужни неща в татковия сандък, за който по-нататък ще разкажа подробно — какъв беше на вид и какво се пазеше в него.

Ако, разбира се, не забравя.

Я виж ти! Оказва се, че сме имали у дома превъзходен брикет, гориво, което кой знае защо никой не е използувал. Трябваше да го употребим. Горях от нетърпение по-скоро да си вляза вкъщи и да видя как гори брикетът на чичо Миша в кухненската печка.

Останалото е ясно от само себе си.

Измъкнах черния брикет от татковия сандък, който той бе забравил да заключи, изтичах в кухнята и докато готвачката се усети, отместих тенджерата с борша и хвърлих брикета в печката.

Барутът избухна не много силно, но все пак обедът пропадна и сноп разноцветен огън с дим блъвна от печката почти до тавана. По щастлива случайност не пострадахме нито аз, нито готвачката.

Да описвам ли как изядох калая от татко и от леля… Кълнях се, че нищо лошо не съм искал да направя, опитвах се да обясня, че ме е заблудила приликата между двата предмета — шестостенен брикет от артилерийски барут и шестостенен брикет от пресовани въглища, какъвто видях върху красивата фирма на склада за гориво по пътя за гара Одеса — Товарна. Уви, никой не ми вярваше и репутацията ми на невъзможно момче, което „някога ще погуби всички ни“, се утвърди още по-здраво.

… По-късно, когато пораснах, аз се опитах да обясня историята с чичовия брикет на татко и леля. Но и тогава не ми повярваха. Смятаха, че съм го направил нарочно. А сега, когато отдавна вече ги няма на света нито татко, нито леля, няма пред кого да се оправдавам.

Пък и кой ще ми повярва?

МАЛКА ДИСЕРТАЦИЯ ЗА КВАРТИРАНТИТЕ

За един от квартирантите вече разказах, за пътешественика Яковлев. Но имаше и други квартиранти. По онова време беше широко разпространено сред небогатите семейства да дават под наем отделни стаи от жилището си. Това се казваше „държат наематели“. Когато за някое семейство се казваше, че „държат наематели“, това винаги звучеше малко пренебрежително. За да можем да свържем двата края и ние често бивахме принудени да даваме под наем стая или дори две. По такъв начин, наред с постоянния, установен бит на нашето семейство, почти винаги протичаше и нечий друг живот: това беше ту някакъв студент, ту пътешественик, ту млад ерген — кандидат за съдебна длъжност, ту младоженци, които още нямаха своя собствена квартира.

Един добър наемател беше в голяма помощ на нашия скромен бюджет. Веднъж дори живя у нас на пълен пансион моят другар от гимназията Боря Д., на когото майка му беше наскоро умряла, а баща му учителствуваше в едно близко село.

… В тази книга аз вече разказах за Боря Д. С него именно ходихме да гледаме Бадер — Уточкин — Макдоналд…

Нашите наематели представляваха пъстра смесица от най-различни по характер типове, повечето от които вече съм забравил. В паметта ми са останали само неколцина.

След смъртта на баба — татковата майка — се освободи стая и като направихме някои вътрешни размествания, успяхме да освободим две хубави съседни стаи, които бяха наети от младоженци: млад, току-що завършил Военномедицинската академия лекар в местната военна болница с младата си, хубава, пухкавичка жена блондинка, която, докато мъжа й го нямаше, седеше вкъщи и наистина не знаеше какво да прави.

Когато някой от нас — Женка или аз — вдигнеше шум край техните стаи, леля снишаваше глас, свиваше малко шеговито, по стар навик, устни и казваше:

— Момчета, не шумете. Безпокоите наемателите. Те карат медения си месец.

Това беше наистина класически пример на меден месец. Такова нещо никога вече в живота си не видях. Всичко у нашите младоженци беше ново-новеничко, много изискано, а и самите те бяха като че направени от ръцете на добър майстор и от най-хубав материал; тя — розово-бяла, с трапчинки на бузите и на ръчичките, с красива прическа и най-елегантни тоалети, с панделки, шевици, тантели, носеше ажурни чорапи и обувки с френски токчета.

Докато той беше на работа, тя скучаеше и го чакаше, седнала на балкона в ефирен пеньоар с разни къдрички и волани, ядеше шоколадови бонбони от „Абрикосов“ и четеше книжка, като местеше по редовете костен фуркет от костенурка, изваден от косата й. Устата й беше като вишничка, очите — светлосини, върху порцелановата бузка до очите — малка изкуствена бенка, изрязана с ножички за маникюр от черен пластир.

И той си идваше от болницата облечен като по журнал: нов летен шинел, нова фуражка с лилава кадифена околожка, нова сабя със сребърна каишка през рамо, провряна под нов сребърен пагон, блестящи обувки с дълги носове и малки шпори. Беше светлорус, толкова светъл, каквито биват беларуските селянчета. Краищата на светлорусите му мустачки бяха усукани в тънки шнурчета.

Още щом пристигнеше тя се втурваше в антрето, прегръщаше го през врата с оголена изпод дантеления ръкав ръка с дупчица на лакътя и дебел венчален пръстен на безимения пръст с маникюр.

После през цялото време си гугукаха в своята стая, обядваха, а след обед той я тъпчеше с шоколадови бонбони, като ги изваждаше от кутията с металически щипци, и, вероятно, се целуваха, а вечер тя обличаше модерна рокля с шлейф, слагаше си нова шапка цялата в пера, пелерина, отиваха с файтон на оперета и се връщаха, когато ние с Женя вече спяхме, и изглежда още някое време си гугукаха и той я гощаваше с шоколадови бонбони.

Обядваха у нас и като че ли бяха недоволни от нашите кюфтета, сарми, борш и боровинков кисел с мляко. Вероятно тази храна им се е струвала твърде обикновена, проста, недостойна за възторзите на медения им месец, за безкрайното им щастие под грамадния двоен юрган, недостойна за пухените им възглавници и за малката им, трогателно миниатюрна дантелена възглавничка, така наречената „думка“, за нощните им халати и бродирани нощни пантофи без пети, обшити с лебедов пух.

Мисля, че много ги дразнеше нашето непрекъснато детско боричкане, тропане, викане, смях, свирката на парната ни машина-играчка.

За своите две стаи плащаха около трийсет рубли, колкото беше наемът за почти цялата ни квартира. Веднъж леля каза, че младоженците живеят не според кесията си: всеки ден шоколадови бонбони, оперети, илюзиони — всичко това струва скъпо, а заплатата на младия военен лекар не е кой знае колко голяма.

В края на краищата след една година нашите младоженци ни напуснаха и се преместиха в друга къща, където държаха една стая, по-евтина.

… а след пет-шест години, вече по време на Първата световна война, веднъж срещнах бившия младоженец на булевард „Французки“ до бялата стена на юнкерското училище, прекръстено по това време във военно. Вървеше умислен край добре познатата ми каменна стена, зад която, както и преди, се чуваха пушечни и картечни изстрели от подземното стрелбище. Беше със същия някога моден шинел от сребристо сукно, вече овехтяло и пожълтяло, фуражката му, някога нова и елегантна, сега беше сплескана като баница, а кадифената й околожка — избеляла, мустачките бяха същите, но без копринения си блясък повече напомняха бяла пяна и, изглежда по навик, пак бяха със засукани краища. Лицето му с леки бръчки бе тъжно, сивкаво, и някак дребнаво-угрижено. И ми стана ужасно жал за угасналото му щастие, което някога и на него и на нея им се струваше вечно, безкрайно.

Поздравих го, а той равнодушно докосна помътнялата, без всякакъв блясък козирка и на пожълтялата му ръка ненадейно блесна все тъй лъскавият, широк венчален пръстен.

… А край нас по булевард „Французки“ минаваше рота юнкери от ускорения випуск с накривени кепета; маршируваха по паважа и закачливо пееха и подсвиркваха: „Съсе-едката ми има си-инички очи. Съсе-едката ми има си-инички очи. Не мога, о мамо, да залюбя друг, аз искам, о ма-амо воин за съпруг“…

— Леви, леви, леви, леви…

Запомнил съм и друг вид наематели: две неприятни дами на средна възраст с износени черни шапки с воалетки, обути със стари обувки, и двете с пенснета. Едната носеше пенсне с черна пружинка, а другата — с желязна. Давахме една стая за петнайсет рубли и те, без да се пазарят и без да я огледат, някак си нехайно я наеха и веднага сложиха върху перваза на прозореца две чанти като тия, с които ходят акушерките.

Два-три дни дамите седяха в стаята си почти без да се показват, варяха си чай на медицинско спиртниче и ядяха телешки салам с франзели.

На третия ден при татко дойде портиерът и го помоли да поиска от новите наемателки да представят паспортите си за регистриране. Татко закопча всички копчета на сюртука си, което правеше винаги, когато бе смутен, и почука на вратата на наемателките.

Дълго не отключваха и от стаята се чуваше припряна суетня. Най-после ключът щракна и вратата се отвори. Пред татко стоеше една от наемателките, тази с черната пружинка на пенснето. Облечена беше с батистена блуза, препасана с широк кожен колан, и дълга вехта сукнена пола, обшита в долния край с така наречената „лента с ресни“, изпод която се показваха износени обувки с разкривени токове. Катранено черните й коси бяха гладко вчесани, поради което главата й изглеждаше много малка, а на врата й бяха събрани в кок. Черното шнурче на пенснето й, сложено по мъжки зад голямо ухо, я правеше да изглежда още по-сърдита и неприятна.

— Какво желаете? — попита тя студено.

Смутен, татко поиска от наемателките паспортите, необходими за регистриране в участъка. Това беше обикновена формалност, но наемателката кой знае защо кипна и като извади от устата димящата цигара, погледна татко със злобно-ироничен поглед, който можеше да се изтълкува примерно така: „Вие искате паспорт за полицията, а се смятате за интелигентен човек, гражданин на така наречената конституционна държава“.

Но вместо тези думи, тя сухо заяви, че сега нямат документи, установяващи личността им, но тези дни ще ги представят.

В същото време другата наемателка лежеше на кревата покрита със стар шотландски шал и, с лице към стената, четеше някаква брошура с декадентска подвързия и със социалдемократично название.

Татко се извини, а наемателката затръшна след нас вратата и щракна два пъти с ключа. На другия ден двете наемателки отидоха някъде с куфарчетата си. През нощта се иззвъня и на вратата в антрето се появи портиерът, придружен от стражар и полицейски инспектор. Те минаха покрай татко, застанал само по бельо с набързо наметнато върху раменете лятно палто, и бързо и лесно отвориха вратата в стаята на наемателките, която се оказа отключена.

Стаята беше празна.

На масата имаше груба амбалажна хартия от колбаси и няколко бучки захар; херметическата затулка на печката беше отвинтена и вътре се виждаше купчина изгорена хартия и пепелта, която вятърът беше издухал от печката, се стелеше по пода. Леглата бяха старателно оправени.

Полицейският инспектор огледа с опитно око стаята и каза ядосано:

— Закъсняхме! Птичките са изхвръкнали. А вас, господине — строго се обърна той към татко, — ще помоля занапред да не пренебрегвате инструкцията за регистриране на всички пристигнали лица във вашата квартира.

При тия думи полицейският инспектор отдаде чест и се отдалечи, а след него се изнизаха и другите представители на властта и аз чух как на стълбата някой от тях доста високо каза:

— Изпуснахме ги.

Сутринта, когато разтребвахме стаята на укрилите се наемателки, аз видях, че са забравили на прозореца медицинския си спиртник, на който изглежда си бяха варили чай, а под кревата намерих малък, красив патрон от браунинг.

… Имахме още много и най-различни наематели, но всичките не можеш да ги запомниш…

ПРИПАДЪКЪТ

Излязох от стаята под самия покрив със скосен таван и два прозореца, от който се откриваше гледка към полето, овощните дръвчета, бахчата и разните стопански постройки на немските чифлици в Бесарабия, разположени на високия бряг на Черно море, където обикновено ние с татко и малкия Женечка прекарвахме лятото, и по доста стръмна дървена стълба радостно изтичах долу, чувствувайки с цялото си същество прелестта на ослепителния зной на това юлско утро — нито много ранно и нито много късно, някъде между осем и девет часа, когато слънцето още не е над главата, но вече пари и бие през черничевия листак право в очите, и запалва всичко наоколо с бяла ослепителна светлина, особено пътечките, покрити със ситни зеленикави мидени черупки, превърнали се почти в пясък, сребристо седефен, като изсъхнали рибешки люспи.

Не зная защо излязох от стаята, където беше доста прохладно. Нямах никаква определена цел, но щом се озовах долу, кой знае защо, обиколих с делови вид къщата, постоях около щерната, провикнах се в отвора й и чух в отговор ехото на своя глас, усилен и сякаш умножен от сухата празна щерна, измазана отвътре с цимент. Отдавна не беше валяло и щерната бе празна. Зарадва ме звукът на моя глас, завърнал се от подземно пътешествие.

После изтичах по алеята със зреещите кайсии, вече наедрели, но още зелени и твърди, а на пипане мъхнати. Изпитвах радост от докосването на босите ми крака, на тяхната загрубяла кожа по силно нагрятия ситен пясък от лимана.

А в това време, надничайки тук-там иззад черниците, иззад отдавна прецъфтелите люлякови храсти и сребристата дива маслина, над нажежения стръмен бряг, сребрист и сух както всичко в това странно утро, блестеше до болка в очите ивица море.

Върнах се откъм другата страна на къщата и вече се хващах за нагорещените перила на дървената стълба, когато изведнъж ми се стори, че ярката слънчева светлина ме ослепи и започна страшно бързо да ме убива, превърнала се от сребриста в кървавочервена, а после в плътночерна, в ушите ми нахлу звън и аз, както после татко ми разказа, с широко отворени очи, които вече нищо не виждат, с бледно лице, с празна глава и някак автоматично съм се качил по стъпалата на стръмната стълба до горе и тук татко ме взел на ръце и внесъл в прохладната ни стая, но аз вече нищо не съм съзнавал — не съм знаел; изведнъж обаче тъмнината взе да се отдръпва от мене и да отстъпва място на дневното сияние, и всичко онова, което като че бе завинаги загубено, започна да се завръща.

… варосаната стая с прозорци към селската община, върху первазите на прозорците морските раци за колекцията ми — бледорозови с червени, сякаш надути щипци, изсушени на слънце и дори на вид леки, почти безтегловни, и морските кончета в буркан с формалин, дървената кутийка с акварелни бои до чаша мътна вода, където миех четчиците и листът рисувална хартия, където така вярно бях нарисувал краставици и репички; и нощната пеперуда „мъртвешка глава“, заспала в ъгъла на тавана, и зелените решетести, почти италиански жалузи, и целият прекрасен свят, пълен с красота и звуци, и врязалият се в кожата венчален пръстен върху грижовната таткова ръка, която слагаше на челото ми мокри кърпи, и малкият изплашен Женка, и моят собствен глас, който казваше:

— Какво има? Какво се е случило с мен? Нищо, не се безпокойте. Най-вероятно да е било само припадък.

Чувствувах се прекрасно, беше ми весело и като полежах пет-шест минути с компрес на челото, хукнах да се къпя в морето, като че нищо не е било, и после в продължение на много години нищо подобно не ми се случи, но в живота ми вече бе станало нещо много важно — чувствувах го, — нещо непоправимо се бе изменило:

… душата ми за кратко време се беше отделила от тялото и бе постояла някъде, откъдето най-често няма връщане…

ДЪРВЕНОТО ВОЙНИЧЕ

Това бе много отдавна, трудно е да си представя кога точно!

Вървях с мама за ръка по оная част от нашата улица, която ми беше вече позната — малкия отрязък от градското пространство, заключен между къщата, където живеехме и най-близкия ъгъл, а по-нататък като в мъгла започваше друг, непознат свят, отделен от пространство, с което моето въображение не можеше да се справи; там бяха места, известни ми само по име: Александровски парк, циклодрум, Ланжерон, море, булевард „Французки“ — онова страшно място, където с тънички изсвирвания, с тракане и треперене минаваше парна машина, така наречената трамбовка, която утъпкваше с огромната си тежест засипаното с чакъл платно на булевард „Французки“.

Веднъж видях тая зелена трамбовка, обвита в пара, с машинист, който седеше отзад под платнен сенник. Гъст пушек излизаше от комина на трамбовката и едно медно триъгълно нещо, което се състоеше от две топки, бързо се въртеше под зеленото тяло на котела.

… по-късно научих, че това нещо се нарича ексцентрик… А може и другояче…

Тази машина предизвикваше у мене ужас, тъй като и кучетата се плашеха от нея, файтонджийските коне с пискливо цвилене се изправяха на задните крака, а зданията потреперваха от злобното и бързо тракане.

Онази част от улицата, разположена между дълбоката ни като тунел, полукръгла порта и ъгъла, ми се струваше много голяма, широка и малките ми зорки очички я виждаха с всичките й подробности, особено тези, които съответно на малкия ми ръст на тригодишно дете се намираха долу: добре нагодените един към друг обли камъни на паважа, гранитните блокчета на бордюра, чугунените канализационни решетки за оттичане на дъждовната вода, задръстени с боклук, тротоарът, направен от три реда синкави плочи, по които така удобно и здраво стъпваха новите ми обувки с каишки и помпони, дънерите на дърветата, заградени наоколо с чугунени решетки, към които тук-там бяха закрепени със синджири ванички с вода за кучетата, за да не побесняват от жажда.

Мама ме извеждаше да се разхождам по улицата и тогава винаги срещахме един уродлив просяк с мънички, съвсем детски крака, но с туловище на възрастен човек, с някаква сякаш издялана от дърво глава, с неподвижна червена вдървена шия; той винаги причакваше минувачите и протягаше към тях дървена чашка. Стоеше близо до добре познатата ми пощенска кутия, яркожълта, а нарисувано на нея бяло писмо с пет печата от червен восък и с два кръстосани пощенски рога.

Пощенската кутия ми изглеждаше грамадна и винаги пораждаше въпроса: по какъв начин пуснатите в нея писма попадат в другите градове?

Представях си, че от пощенската кутия през стените на къщите е прокарана тръба с правоъгълно сечение и по тоя железен коридор се движат някак писмата и идват до назначението си.

Винаги се спирах до пощенската кутия и вдигнал високо глава, й се любувах, докато мама, с шапка с орлово перо и тъмен воал, вадеше от моарената си чантичка писмо, повдигаше с ръка в ръкавица от чортова кожа особения капак на кутията, пускаше в тайнствената цепнатина тесен плик с голяма синя марка: писмо до майка си, моята баба в град Екатеринослав.

После мама изваждаше от портмонето копейка и я пускаше в дървената чашка на джуджето-урод, а аз със съчувствие и свито сърце гледах кървавочервените му обърнати клепачи и малкия му хлътнал нос с разширени ноздри.

Веднъж близо до пощенската кутия върху плочника край стената на една къща видях плосък, сякаш направен от полирано палисандрово дърво кестен, веднага го взех и сложих като голяма скъпоценност в джобчето на матроското си костюмче. За първи път в живота си виждах плод на див кестен.

Изглежда пространството около пощенската кутия бе вълшебно място за находки, защото наскоро видях пак там доста голямо, почти ново дървено войниче, което с някои подробности на дървеното си лице и врат ми напомняше джуджето-урод.

Бях поразен от тая шарена играчка върху камъните: беше сама, не принадлежеше на никого, макар вече да бях разбрал, че една вещ не може да бъде ничия, навярно бе принадлежала на някого, на някакво непознато момче, но то я е загубило и сега играчката беше ничия.

Огледах се. На улицата нямаше никой. Непреодолима сила ме теглеше към тая ничия вещ. Въпросително погледнах отдолу нагоре към мама и я подръпнах за полата.

— Може ли? — попитах аз.

Мама нежно и снизходително се усмихна под гъстия воал.

— Вземи го, ако искаш. Но пушката му е счупена.

Наистина. В първия момент не бях забелязал, че пушката, която войникът носеше на рамо, е счупена. Освен това, дървеното кръгче, върху което стояха плътно прибраните войнишки крака, беше нащърбено. Значи, някой бе изхвърлил войника като счупена вещ и той едва сега е станал ничий. Но дори и такъв той продължава да ми харесва. Протегнах ръка и взех войника. Стана чудо. Вече не беше ничий. Намери си притежател. И това бях аз. Сложих го в джобчето при дивия кестен и се почувствувах богат: притежавах две прекрасни неща — кестен, създаден от Природата, и войниче, направено от Човека.

При мисълта, че ще си отида вкъщи и ще си играя с войничето, аз весело, звънко тропках по плочите до мама и размишлявах върху за първи път откритата истина, че всички вещи принадлежат на някого.

И веднага ме порази друга мисъл, че има вещи, които изглежда не принадлежат на никого. Те като че ли са ничии.

— Мамо — попитах аз, — чии са врабчетата?

Мама помисли малко и отговори с усмивка:

— Врабчетата са божии.

— А аз чий съм?

— Ти си мой.

„Вярно“ — помислих си аз. Аз съм мамин. И татков. И, може би, бабин и дядов. Това беше ясно.

— А чие е войничето?

— Сега е твое — отговори мама.

— А чие е било по-рано?

— Не зная.

— А аз чий съм бил по-рано?

Мама, както ми се стори, с учудване ме погледна през гъстия черен воал, който правеше лицето й чуждо.

— По-рано изобщо не те е имало — каза тя.

— Тогава ли съм бил ничий?

— Кога тогава?

— Когато изобщо не ме е имало?

Мама помисли и, както ми се стори, тъжно отвърна:

— Да, тогава изобщо не те е имало.

— И аз съм бил ничий ли?

— Навярно тогава си бил ничий — отговори мама. — Божи.

… сега си мисля, че тогава мама сама не е могла да повярва, че мене някога изобщо не ме е имало…

От тоя ден разбрах, че освен вещи, които имат притежател, има и вещи без притежател, ничии. Или поне някога са били ничии. Тази мисъл така силно ме порази в онова невероятно далечно време, че и досега не разбирам: чий съм аз?

Чие войниче съм аз?

И ето че сънувах пророчески сън:

САНДЪКЪТ

Сред стаята, в която спях, видях на пода голям четвъртит сандък от солидно дърво, боядисан в кафяво, имитация на дъб или може би, облепен с кафяви книжни тапети, имитиращи дъб, както понякога облепваха тайните врати, които водят от една стая в друга.

Никак не се учудих, че в стаята, където спях заедно с татко и мама има такъв голям сандък, но той пораждаше у мене странно безпокойство, още по-тягостно поради това, че въпреки дебелината на дъските и непроницаемата имитация, аз виждах всичко, каквото става там и всички, които бяха там.

В сандъка седяха в неудобни пози майка ми и братовчедката ми Леля, която ми изглеждаше голяма девойка, наскоро бе навършила единадесет години; тя почти никога не ни гостуваше, защото имаше костна туберкулоза на крака и повечето време прекарваше на легло; тя бе добра, кротка, слабичка с прозрачен, остър и малко хрущялест нос, с прибрани светлоруси коси, цялата някак си парафинена, като принцеса.

Веднъж бях у тях на гости и видях как тя се премести от кревата на леглото, как подскачаше на здравия си крак, докато болният, свит в коляното, безпомощно висеше и се подаваше изпод дългата нощница.

Сега тя седеше с моята майка в сандъка, където и на двете им беше тясно и неудобно, тъй като в сандъка, макар и голям — някакъв „железничарски“ — нямаше място за двама души.

И двете седяха в него свити; не им стигаше въздуха; а аз с нищо не можех да облекча техните мъки.

Мама и Леля през цялото време правеха опити да се измъкнат от сандъка в стаята, осветена в червено от нощната лампичка. Върху сандъка имаше капак, който те се опитваха да вдигнат с ръце, но капакът не се поддаваше, защото пружината му беше много стегната и щом мама и Леля го отвореха с ръце или глава, той ги прихлупваше.

До известна степен това ми приличаше на капан или мишеловка с плътно затваряща се вратичка.

Мама и Леля продължаваха да се мъчат в сандъка, при което си пречеха една на друга. Ясно ми беше, че едновременно няма да успеят да излязат, трябва да се измъкнат една по една. Но те не го разбираха или не искаха да го разберат. Направиха отчаяно усилие, капакът на сандъка се поотвори и мама изведнъж, като се изправи в цял ръст, по бяла нощна риза, гологлава, най-после изтика с глава капака и се измъкна от сандъка в стаята, където спях заедно с татко и мама, въздъхна дълбоко от облекчение и се усмихна, цялата някак просветлена, със странно закръглен корем под долната фуста с ширити отзад. Леля се показа от сандъка след мама и вече щеше да излезе, вече щеше като мама да се усмихне радостно, но не успя и капакът притисна сгънатия й крак и тя изохка от нетърпима болка, то не беше дори стон, а някакъв продължителен, смразяващ душата вой. Все пак тя успя да се измъкне от тесния сандък, макар и да одра кожата на крака си и леко усмихната прегърна мама.

… Така стояха и двете, дишаха дълбоко и радостно, но в същото време Лелиният вой като че продължаваше да ехти…

Тогава се събудих и видях познатите ми тапети над сандъка, върху който светеше познатата ми газена нощна лампа с малък абажур във формата на обърната кофа. Но изглежда вечерта бяха забравили да затворят капаците на прозорците и сега навън светеше невероятно ярка лунна нощ и цялата улица „Базарна“ беше зелена, с черни сенки от голи дървета и телеграфни стълбове. Дългият железен поцинкован покрив на фабриката срещу нас бе посребрен от лунната светлина и някъде оттам, откъм улицата се чуваше смразяващ вой. Виеше куче.

Нямаше го вече сандъка сред стаята, а до мене стоеше мама — току-що събудена — истинската мама, не присънилата ми се, и ме кръстеше, и ме успокояваше, и затваряше капаците на прозорците с железни резета.

Кучешкият вой продължи някое време, после утихна.

Заспах и пак сънувах мама, но вече не по нощна риза, гологлава, мила и топла, а дама с шапка и гъст черен воал, с пенсне, в строг черен костюм — тесните ръкави бяха с буфани — в едната си ръка държеше нещо като черен флаг, който, вече знаех това, на френски се наричаше льо драпо, а в другата — полуотворен чадър също черен, льо параплюи на френски, и тя се опираше на полуотворения параплюи като на бастун и вървеше по железния покрив на магазина на Пурицо на улица „Ришельовска“, сред мрачни облаци, като при всяка нейна крачка се разнасяше желязно тракане, подобно на звука при спускането на вълнообразните ламаринени ролетки на магазините; тя вървеше и на всяка крачка пропадаше до колене в покрива, отново тръгваше и все вървеше, вървеше по покрива, като във високо вдигнатата си ръка държеше черния льо драпо и сякаш преодоляваше някаква тегнеща над нея мрачна сила на града със зелената чугунена решетка на католическата черква и на магазините със златни бижута; тя бързаше все повече и повече и все пропадаше до колене в железния покрив и нейните бързи движения сякаш ускоряваха и моя сън, в който вече проблясваше светъл лъч: слънцето изгря — и аз чух шумоленето на дивите кестени, с които бе пълно чекмеджето на нощната масичка. Кестените бяха толкова много, че ги гребях с дървена лопатка, като в бакалницата, ровех в тях, търкалях ги и се възхищавах на красотата им…

… И тогава окончателно се събудих. През отворените капаци на прозорците видях ярката слънчева светлина, а през синята мрежа на креватчето си видях мама в нейния креват заедно с брадатия ми баща, когото толкова много обичах, а татковият креват беше празен…

Татко и мама гледаха весело към мене, техния малък син, но аз не посмях да им разкажа своя пророчески сън, който стаих дълбоко в душата си.

Наскоро мама роди братчето ми Женечка и умря, после умря и Леля от туберкулоза на крака.

И всичко това е истина.

МОНЕТАТА

Най-после настъпи 16 януари, моят рожден ден, който чаках с такова нетърпение и толкова надежди.

Освен подаръци, тоя ден ми предвещаваше още една радост, можеше да не отивам на училище и да се търкалям в леглото до насита.

Събудих се, а всички вкъщи още спяха и при слабата светлина на зазоряването, когато всички предмети наоколо ми изглеждаха още по-тъмни, отколкото през нощта, най-напред разгледах плетената седалка на стола до кревата ми. Надявах се, че на него, както винаги още от вечерта, са сложени подаръци за мене.

Подаръци нямаше.

Внимателно се измъкнах изпод юргана и на пръсти — с топли боси крака по студения под — тръгнах на разузнаване в трапезарията. Надявах се, че подаръците са на бюфета или върху масата за хранене. Като минах покрай лелината стая и се вслушах в долитащото откъм вратата дишане на спящ човек, аз се върнах обратно в нашата стая, където в предутринен сън похъркваше татко, а Женка в съня си мляскаше с уста.

Подаръци нямаше и върху первазите на прозорците, където през пролуките на затворените капаци вече проникваше мътната сиво-синя светлина на земното утро.

Странно.

„Не може да са забравили — помислих си аз за татко и за леля. — Навярно са решили да ме изненадат.“ Но това не ме успокои, а обратното, още повече ме разтревожи. „Нима — рекох си аз — тоя път са решили да ме оставят без подаръци? Невероятно! Но кой знае? От тях всичко може да се очаква. Може би татко, който имаше оригинален характер и не признаваше показната страна на много семейни празници, като например имен ден, празнуване по случай нова квартира и други подобни, и ако вземаше в тях участие, то беше само за да не обижда околните и да не им налага личните си възгледи; та значи татко, който въпреки че бе дълбоко вярващ, гледаше може би неодобрително дори на църковните празници и държавните тържества, макар да не изразяваше това гласно и да изпълняваше всичко, което се предвиждаше да изпълнява вярващият православен русин — мислех си аз, — та нима татко изведнъж е решил, че празнуването на рождения ден не е нищо друго освен предразсъдък и е време да се отмени. И ето че го е отменил! Наистина, Лев Толстой — продължавах да размишлявам — има влияние върху татко, но татко е добър човек и няма да иска да обиди сина си… Въпреки че от него всичко може да се очаква!“

Изпълнен със съмнения легнах под юргана, стоплих се и реших да изчакам. Въображението ми рисуваше ужасната картина на отменянето на рождения ми ден с всички произлизащи от това неприятни последици, но скоро се затоплих и сладко заспах, а когато се събудих, разбрах по тишината, която цареше вкъщи, че всички са излезли: татко и леля — на занятия и са взели със себе си Женка, за да го отведат в детската градина на госпожа Цакни, където го водеха всеки ден до тръгването му на училище.

От кухнята се чуваше как готвачката сече със сатър месо за пържоли.

Не са ме събудили, значи, все пак рожденият ми ден не е отменен, и това малко ме обнадежди. „Дори да е отменен, все пак не е напълно: може да не ида на училище, а и това е нещо“ — помислих си аз и отворих очи.

В стаята бе вече много по-светло, но утринната светлина едва проникваше през прозореца, който целият бе набит със сняг от снощната виелица. Изглежда бурята продължаваше, защото в печката свиреше и стъклата на прозорците звънтяха, като че някой от улицата непрекъснато ги замеряше с пълни шепи сух януарски сняг.

Обичах светлосинята зимна светлина в празната и тиха квартира късно сутринта. Погледнах плетената седалка на стола с надежда, че всичко се е разминало и подаръците са вече на мястото си. Столът беше празен. Погледнах в трапезарията. И там нямаше нищо за мене. Пак се върнах в леглото и се стоплих под юргана. В печката с херметически затворена двойна чугунена вратичка пукаха дъбови дърва.

Беше уютно, но мъчително скучно.

По-добре да бях отишъл на училище, където щяха да ми дърпат ушите като на именик, макар всъщност да нямах имен ден, а рожден, но приятелите ми не се задълбаваха в такива подробности.

Пак се размислих за подаръците. Сетих се, че татко може да е сложил подаръка под възглавницата ми, както понякога правеха в нашето семейство. Това ми се видя много вероятно, тъй като в просъницата ми се бе сторило, че до леглото ми се приближи на пръсти татко, вече облечен, и внимателно ме целуна и погъделичка с мократа си след миене брада — поздрави ме за рождения ден. Може би е сложил подаръка под възглавницата. Пъхнах ръка под възглавницата и веднага усетих, че там има нещо съвсем малко, като кесийка. Опипах плоската кесийка и пръстите ми докоснаха метална закопчалка с две топчета. Портмоне!

Бързо измъкнах ръката си, в която бях стиснал наистина портмоненце — на вид нищо особено, от велур. Отворих го, надникнах вътре и в синия здрач на късното утро видях монета от двайсет копейки.

В първата минута се почувствувах като ограбен.

И това ми било подарък! И таз добра: малко евтино портмоне и в него двайсет копейки! Такъв нищожен, дори оскърбителен подарък за рождения ден никога досега не ми бяха правили. Дали това не е намек за двойките, които донесох вкъщи през втория срок? Или татко е решил веднъж завинаги да тури край на скъпите подаръци и ми е подарил портмоне със сребърна монета вътре ей тъй, просто за спомен, като „сувенир“ — любим израз на леля.

Стана ми ужасно криво, загдето не се сбъднаха надеждите ми за кънки „нурмис“ с остри като на броненосец носове.

Облякох се умърлушен, умих се, сложих в джоба кесийката и се затътрих към трапезарията да пия чай. Готвачката ми честити рождения ден и ми поднесе към чая малка, специално изпечена за рождения ми ден козуначена кифла, посипана с бадеми и пудра захар, като че с навеян по тях сняг. Заедно с кифлата пиех чай с мляко и като си нямах друга работа, извадих от джоба кесийката и измъкнах монетата от двайсет копейки. И веднага усетих, че монетата е доста тежка. Погледнах я и не повярвах на очите си: в дланта си държах яркожълта златна монета. Грешка не можеше да има. В трапезарията бе достатъчно светло, за да мога да различа среброто от златото. Приближих се до прозореца, където беше още по-светло и внимателно хвърлих монетата на перваза. Тя издаде с нищо несравним, тежък звън на злато, завъртя се, наклони се и застана неподвижна.

Да! Това бяха истински златни пет рубли!

Хвана ме срам, че заподозрях татко в намерение да отмени рождения ми ден. Бях уверен, че татко ме обича въпреки лошите бележки за срока. Знаех, че татко смята за неморално да се подаряват на децата пари, които развращават човека. Той дори казваше, че всичкото зло в света иде от парите. И въпреки това ми подари пари — цели пет златни рубли. И това не беше за първи път.

Само няколко месеца преди това за именния ми ден на 6 юли, той ми бе подарил три рубли — прекрасна зелена хартийка, гладка, още несгъвана — беше я извадил от една книга, в която пазеше банкнотите си между страниците. Живеехме край Будаки, на дача у един немец колонист, над морето. Наоколо имаше прекрасна степна и морска природа, но нямаше магазини за играчки и татко за първи път наруши принципите си — подари ми три рубли.

О, колко ясно си спомням онова незабравимо слънчево утро, когато в желанието си да споделя с някого своето щастие обиколих с банкнотата в ръка цялото стопанство на немеца. Но, сякаш напук, наоколо нямаше жива душа. Всички бяха на морето и се къпеха. Отидох в стопанския двор, където в ъгъла имаше дилижанс без коне, който возеше дачниците до Акерман и обратно. Покатерих се на капрата и седнах върху нагрятата от утринното слънце мушамена възглавница, като дълго разглеждах трите рубли, възхищавах се на отличната хартия с водни знаци, които личаха на светло, на ясния дребен печат, на разноцветните като дъга мрежички отпечатани фино около цифрата „три“ — образец на гравьорското изкуство.

Съзнанието, че в ръцете ми се намира банкнота от държавната банка с факсимиле на подписа на касиера, ме издигаше в собствените ми очи като именик и човек, който отсега нататък е свързан чрез някакви тайнствени връзки със Самата Държава — Руската империя.

Към това съзнание се прибавяше и несравнимото чувство на именик, което изпитвах веднъж в годината, когато моят ангел пазител сякаш докосваше душата ми и я прегръщаше с невидимите си ангелски криле, а после се издигаше нагоре и дълго още ме гледаше нежно и гальовно от висините.

Само едно нещо не беше особено приятно — 6 юли бе ден не само на ангела Валентин, но и на Сисой. Така беше написано и в календара: Сисой и Валентин. И не ми беше много приятно, че същият ангел пази и някакъв си Сисой. Впрочем може би Сисой си има собствен ангел пазител. Така или иначе, но това малко помрачаваше именния ми ден…

Седях на горещата капра на дилижанса с трирублевата банкнота от държавната хазна в ръка, до един полуувехнал венец от метличина и пшенични класове, забравен от някого на седалката, гледах познатото, почти безцветно от зноя юлско небе с две белоснежни облачета и търсех с очи своя ангел, като от време на време ми се струваше, че го виждам: него или покровителя на Сисой.

… Вече не си спомням за какво изхарчих трите рубли от именния ден.

Сега в студеното януарско утро, в портмонето ми от чортова кожа се търкаляше тежка златна монета и аз час по час отварях кесийката, за да се убедя, че златото си е останало злато, не е изчезнало, не се е превърнало в сребърна монета от двайсет копейки. Слагах петрублевата монета на дланта си и се любувах на блясъка й, жълт, ярък, характерен само за златото. И аз владеех това злато! Готов бях безкрайно да се любувам на тежкото кръгче, на своето съкровище, но силата и властта, заключени в златото, вече ме бяха завладели, завладели бяха моята безсмъртна, свободна душа. Татко беше прав, че парите развращават. Аз бях вече развратен.

Бързо си сложих шинела, галошите, фуражката, а над нея завързах жълтата качулка от камилска вълна, обшита по края с кафяв ширит, и въпреки ужасната виелица се запътих в града, за да изпробвам на дело могъщата власт на златото.

Скоро след това се върнах с качулка цялата в скреж, скочих от шейната, сложих в ръката на файтонджията две монети по петнадесет копейки и му прибавих още десет, след като ми се примоли да му дам и за водка. Бях окачил на копчето на шинела си пакета с покупките: резбарски лък с триончета за изрязване и свредел за пробиване на дупки, няколко пачки тънки триончета за лъка; под мишница държах два листа тънък шперплат, завит на руло и завързан с канап.

Струваше ми се, че е изминала цяла вечност, откакто тръгнах за покупки, а всъщност бе отишъл около час и половина, не повече. У дома бе пусто и чисто както винаги сутрин. Похвалих се на готвачката с покупките, обещах да й направя красива, украсена с резба поличка за кухнята и веднага се залових за работа.

Но не ме биваше да изрязвам с лъка изящни плетеници: тънките триончета се чупеха, винтовете на лъка не се затягаха здраво, едвам пробивах със свредела нужните дупчици в шперплата, пък и той самият беше твърд, неравен; изглежда продавачът в дървения склад край гарата здравата ме бе измамил. Нараних си пръста и захвърлих всички материали и принадлежности за изрязване на древноруски национални плетеници от шперплат в килера, където биха останали и досега, ако къщата в Отрада, в която живеехме тогава, не беше срината до основи от немска фугасна бомба през 1941 година. Там стърчаха само останки от обгорял дъб, който някога тъй пищно растеше пред нашия балкон. А да не говорим за малката къщичка на баба Язикова. От нея остана само неясен спомен.

Утешавах се, че покупките струваха сравнително евтино. Останаха ми към две рубли и нещо. Рестото звънтеше в кесийката, но я нямаше вече целичката, тежка златна монета, чийто чуден звън за първи път чух в онова ранно утро, когато я подхвърлих върху зеления перваз на прозореца, където от навеяния през нощта сняг струеше синя светлина.

… А после всичко бе както се полага: торта, какао, което изпускаше пара в изящните празнични чаши, бисквити, които по форма приличаха на коланчетата отзад на ученическите шинели; гости, сред които особено изпъкваше седналата до мен Надка Зора-Зорница с дългите си къдрици по английски маниер и прелестен прав нос, обсипан със златисти, почти незабележими лунички, които не я загрозяваха, а напротив, разхубавяваха я.

И все пак ужасно ми беше жал за златната монета… Как можах тъй бързо да й видя сметката…

СУПЕНАТА ЛЪЖИЦА

Баба — татковата майка — Павла Павловна имаше навик на рождените и именните дни да ни подарява, на Женка и на мене, супена сребърна лъжица. Бабичката се появяваше иззад своя параван, отиваше при именика, целуваше го по челото със сбръчканите си устни, произнасяше с фъфлене някакво поздравление като напътствие на своя неразбираем вятски говор и му връчваше супената лъжица. Именикът цял ден си служеше с лъжицата на масата, а вечер баба незабелязано я открадваше от бюфета, отнасяше я зад паравана си и я скриваше някъде, а на следващото семейно тържество сутринта пак я изнасяше оттам и пак я връчваше на празнуващия.

Това се знаеше от всички, но всички се преструваха, като че нищо не забелязват, а виновникът за тържеството си служеше с нея през целия ден, докато вечерта баба не я откраднеше от бюфета.

Обзети от любопитство веднъж ние с Женка решихме да разберем къде баба крие празничната лъжица, преровихме всичките й вещи зад паравана и открихме лъжицата под килима зад кревата.

Всеки път като подаряваше лъжицата, баба прибавяше към поздравленията си и напътствие как трябва да си служим с лъжицата, как да я пазим и чистим с креда на прах и да следим да не я задигне прислугата. И тогава, казваше тя, когато пораснем и се оженим, всеки от нас ще си има дузина сребърни лъжици.

Горката ми баба!

Една-единствена сребърна лъжица й бе останала от времето, когато е била попадия, жена на вятския катедрален протойерей — на дядо ми Василий Алексеевич, — пълновластна господарка на голяма дървена къща, майка на голямо семейство, в което баща ми, и чичо Миша, и чичо Николай Василиевич са били също деца, както сега ние с Женка.

Сред духовното общество на Вятка тя, вероятно, съвсем не е заемала последно място, била е все пак попадия, съпруга на катедралния протойерей, видно лице в йерархията на местното губернско духовенство.

Протойерея — мъжа на баба ми, бащата на татко и мой дядо — никога не бях виждал, тъй като той бе умрял във Вятка много преди моето раждане. Татко пазеше семейна фотография, където сред своето голямо семейство седеше строг свещеник с едър хрущялест нос, огромна брада и очи на Салтиков-Щедрин, чийто портрет бях виждал в една от книгите на малката ни библиотека, а до него седеше баба ми, неговата жена — Павла Павловна, попадията, дребна женица в черна копринена рокля с кринолин, гладко вчесана на прав път, с малко, кръгло, състарено лице, напомнящо бяла просфора, но с властни сухи ръце, благоприлично сложени на коленете. Редом с малката си попадия дядо изглеждаше грамаден, потискащо величествен с големия си кръст на гърдите върху расо от моаре. Обаче баба съвсем нямаше потиснат или жалък вид до него. Напротив. В малката й фигура имаше нещо самостоятелно, независимо, волево, дори деспотично и много е възможно дядо ми, катедралния протойерей, да е бил под чехъл от своята попадия.

Изглежда семейството на вятския катедрален протойерей се крепеше върху могъщите старовремски принципи на почит към родителите, върху принципите на православната вяра с нейната църковност, любов и преклонение към майката-родина Русия и дори към императора, самодържеца на цяла Русия.

Трудно ми беше да нарисувам мислено живота в семейството на вятските ми баба и дядо, трудно ми беше да си представя татко на моята възраст, а още по-трудно да оживее пред очите ми Вятка, толкова далечна от всичко наше южно, степно, морско, отчасти украинско — „малорусийско“, както тогава бе прието да се казва, — от всичко онова, което ме обкръжаваше в детските години.

За татковото детинство във Вятка получих престава от откъслечните и случайни спомени на татко. Разказвал ни е, че като деца, през зимата, всички те — тримата братя, заедно с баща си, моя дядо протойерея, се напарвали в домашната баня, шибали се един друг с брезови метлички, а после, целите малиновочервени, изтичвали голи-голенички на студа, отъркалвали се в снежните преспи и се връщали обратно в силно нагорещената баня, където накрая се обливали със студена вода, избърсвали се и после се обличали с чисто бельо, като предварително са били вече отпочинали върху боровите пейки в съблекалнята. И нищо им нямало. Никога не се простудявали, казваше татко.

Във Вятка баща ми се е възпитавал в спартански дух със северноруско влияние. Една от любимите таткови поговорки беше:

— Дръж главата си на студено, корема си — гладен, а краката — на топло.

Татко разказваше как у тях във Вятка през горещото лято запазвали млякото от прокисване: пущали в гърнето с мляко жива жаба и млякото винаги било прясно, прохладно и не прокисвало дори по време на буря, когато се смятало, че от гърма млякото непременно прокисва.

Живо си представях дървената градска вятска къща с градина, където бе живяло семейството на протойерея — избата, банята, макар че никога не бях виждал истинска руска баня със зидана печка и пейки за напарване, със съблекалня, с брезови метлички. В Одеса имаше „бани на Исакович“ с кабини, където татко ни водеше нас, децата, да се къпем, в случай че квартирата беше без баня.

Спомням си тия „бани на Исакович“ — семейни кабини, — където отивахме отначало с конен, а после с електрически трамвай, вечер, когато в града светеха фенерите и се отразяваха в мокрия паваж.

Коридор, мътен от парата, и някакви изпотени специални „бански“ огледала с евтини, неравни, като че тенекиени стъкла. Мокри пътеки. Прислужникът бос, в руска риза, с ключ от кабината в ръка, на стената газена лампа и в полумрака, кой знае защо, ми се привиждаше нещо греховно.

Татко насапунисваше мене и Женка с кесията за банята и сам, слаб и гол, си сапунисваше шията и главата, а после си търкахме един друг гърбовете със сгорещена изтривалка, която много хубаво миришеше на аптекарския магазин на Леме, откъдето татко я бе купил.

… После си почивахме на мушамените кушетки…

Татко ни разказваше, че близо до къщата им във Вятка имало еврейска синагога и в петък вечер, когато законът забранява на евреите всякаква работа, татко и братята му, като „гои“, тоест не евреи, се наемали да гасят свещите, което също се смятало за работа, и затова им плащали по две копейки. Представях си доста ясно гасенето на свещите в синагогата и ме учудваше и дори разсмиваше това, че русначета, семинаристи, деца на катедралния протойерей, гасят свещите в синагогата, където на черни скамейки сядат евреите с раираните си талеси[1], с някакви черни кутийчици привързани с ремъчета за челото.

Но татко казваше, че тук няма нищо смешно, защото всяка вяра е угодна на бога и всяка вяра трябва да се уважава.

Представях си вятския дядо и неговите златни или сребърни корави филони, с епитрахил и всички други одежди на йерей как стои на амвона на катедралата, обвит с лилаво белезникави облаци тамян, осветен от свещи и кандила, прекрасен, мощен, с широка и гъста брада и сурови очи на човек, който изобличава и осмива.

Дядо умрял, мястото му в катедралата заел друг протойерей, баба останала бедна вдовица, нейните синове — семинаристи кой знае по каква причина, най-вероятно вследствие веянията на времето, не пожелали да продължат духовната кариера: татко и чичо Миша постъпили в Новорусийския университет, който избрали поради топлия климат и баснословно евтиния живот в Южна Русия. Татко взел и майка си и оттогава тя непрекъснато живяла при него, на негова издръжка, така че когато сме се родили ние с Женка, баба отдавна вече е живеела у нас в трапезарията зад един грозен кафяв параван с обтегнато кафяво „вдовишко“ платно.

Тя още тогава беше много стара.

Тиха, незабележима, безполезна, тя скромно влачеше жалкия си живот на вдовица, издържана от средния си син Петруша, моя баща. Тя не се и опитваше да играе някаква роля в нашето семейство, отначало при мама, а след нейната смърт при леля, мамината сестра. Тя беше сякаш отломка от някакъв съвсем друг, отдавна изчезнал свят на дореформения провинциален живот в Северна Русия. Не живееше, а по-скоро съществуваше, доживяваше годините си, винаги еднакво стара, движеше се безшумно, разнасяше около себе си миризма на стара вълнена пола и на изнемощяло тяло — старческа, вдовишка миризма. Лицето й беше малко, скулесто, с безшумно предъвкващи устни, цялото покрито с дълбоки мрежести бръчки. На главата си, върху плешивото теме, винаги носеше черно плетено памучно боне, което много наподобяваше паяжина. Носът й беше като копче. С нещо приличаше на стара-престара китайка.

Тя се бе превърнала в неодушевена принадлежност на нашия дом.

Когато се местехме от квартира на квартира, вземахме я със себе си както самовара, както фикуса…

За нея никога не се намираше отделна стая, тя винаги се настаняваше с простия си железен креват, сандък и килимче зад параван в трапезарията, което въпреки бабината безшумност и незабележимост не можеше да не стеснява всички ни и дори, откровено казано, да ни дразни; дразнеше ни нейното мънкане и вятски говор — „ч“ вместо „ц“: „красавича“, „чифра“ и други подобни; дразнеха ни нейните изконно руски думи „давеча“, „вечор“, „студены“.

С годините тя ставаше дребнава скъперница, броеше пред гостите бучките захар в захарницата, следеше на масата кой колко е взел, попоглеждаше как, какво и колко изяжда готвачката и я изобличаваше:

— Така нагъва, та ушите й плющят, така нагъва!…

Винаги се отнасяхме към нея равнодушно, търпяхме я.

Ние с Женка понякога имитирахме особения й бърз вятски говор.

… Леля като че изобщо не я забелязваше…

Само татко обичаше нежно своята майка и свято изпълняваше синовния си дълг пред тая никому ненужна старица, която някога го беше родила на божия свят.

Баба умря една ранна сутрин, когато всички още спяхме, в ръцете на татко. Тя като че просто заспа и никога вече не се събуди.

Татко затвори очите й, сложи на склопените й клепки медни петачета, завърза с чиста кърпа челюстта й, за да не се отваря. Това се случи точно тогава, когато баба за първи път имаше своя отделна стая. Но въпреки това тя и в нея живееше зад параван. Ние се Женкасе измихме, облякохме и татко със зачервени от сълзи очи ни заведе в студената бабина стая, където вече пременена в най-хубавата си рокля, тя лежеше спокойно на вдовишката си постеля. Как я преместихме в ковчега не помня. Помня само че ковчегът беше евтин, кафяв. Помня бялата, прекалено красива за баба катафалка, спряла пред нашата порта, и конете с черни покривала — изрязани кръгове около очите.

Татко не ни взе на погребението. Вървеше след ковчега сам. Тоя ден той пропусна часовете си.

Като се върна от гробищата, каза:

— Погребах баба ви, моята майка. Гробът й е близо до вашата майка. Когато дойде и моят час, нека ме положат между жена ми и майка ми, между двете жени, които съм обичал най-много.

Проветриха, измиха и подредиха бабината стая и я дадоха под наем.

… а сребърната супена лъжица, която намерихме под бабиното килимче, бе почистена със смес от тебешир и нишадър и сложена при другите сребърни лъжици в чекмеджето на бюфета.

[1] Талес — покривало, което жените евреи намятат през време на молитва. — Б.пр. ↑

МАЛКИ УЛИЧНИ ПРОИЗШЕСТВИЯ

В нашата Отрада често се случваше да гоним избягала маймуна или отлетял папагал. Тези малки произшествия внасяха в живота ни голямо разнообразие и като че ни заменяха пътешествията в далечни страни, сближаваха ни с героите на Жул Верн или Луи Жаколио.

За миг Отрада, с нейните четири мили, пусти улици, засадени с бели акации, през чиито перести листа така романтично прозираше зеленикавото крайморско небе, с нейните вили, с нейните свежи морави и лехи с огнени цветя, се превръщаше в същинско Валпарайсо.

Поне на нас така ни се струваше.

Изхвръкналият от клетката папагал, качулат какаду или многоцветен, като знаме на някоя южноамериканска република, жако̀, отучил се в голямата си куполообразна клетка да лети, изведнъж се озова на свобода. Беше се измъкнал през вратичката, останала отключена, и отначало закрета тромаво из стаята, после подскочи на перваза на прозореца, оттук несръчно излетя през отвореното прозорче и усетил се на свобода, избяга, неловко махайки с криле, отвикнали да летят. Хвърчеше ниско над улицата, провираше се през зелените листа на акациите и от време на време издаваше някакви глупави, гърлени чуждестранни междуметия.

Неговата душа на пленник не можеше веднага да свикне със свободата, но цялото му същество вече ликуваше и като гребеше с всички сили въздуха с късите си криле, се опитваше да избяга колкото се може по-далече от опротивялата му клетка, от медния пръстен, на който висеше надолу с главата, без да знае какво да прави, красив, безполезен, с гърбав къс клюн, твърд като щипци за маникюр, с велурени полупритворени клепки на кръглите си очи, без да се радва нито на прясната вода в чашката, нито на печените семки в паничката…

Сега, озовал се на свобода, той усещаше, че всички пътища са открити за него, и някъде между клончетата на акациите вече неведнъж примамливо му се мяркаше морето и дивите скали на Малий Фонтан. Трябваше само да се издигне по-високо, за да огледа наоколо, по-силно да размаха крилете и тогава върви го гони!

… ето го вече пред него — Валпарайсо…

Ала сметката му излезе крива. Цялата улица вече тичаше подир него с викове:

— Дръж го! Улови го! Хвани го!

Първа от всички тичаше, шумолейки с долната си колосана фуста, с дантелена престилка и кокетно боне, прислужничката на капитана за далечно плаване, в чиято гостна живееше папагалът.

Именно прислужничката бе забравила да затвори вратичката на клетката и сега като главна виновница за произшествието тичаше с изплашени кафяви украински очички след папагала и крещеше:

— Коко, Коко! Чуваш ли какво ти се казва? Връщай се веднага у дома в клетката!

След прислужничката, придържайки с ръка шашката, която всички кой знае защо наричаха селда, ситнеше нашият постови стражар с рижи мустаци и невинни светлосини очи изпод административно намръщените вежди, който се казваше Зелцер, тъй като произхождаше от немците колонисти в село Кляйн Либентел, или просто казано Малая Акаржа край Одеса.

За да изплаши птицата, стражарят Зелцер вече се готвеше да свирне с роговата си свирка с грахово зърно вътре.

Подир стражаря тичаше цялата наша компания, „голотията“. А след голотията — останалите любители на улични произшествия.

Трудно бе да се настигне папагалът и може би той щеше да отлети нанякъде. Но помогнаха врабчетата, скорците и местните котки. Зърнали необикновената птица, те се включиха в гонитбата.

Котките се катереха по дърветата, където папагалът се оплиташе сред листака, а врабчетата и скорците налитаха върху му и с омразата, каквато винаги изпитват животните към красив чужденец, го кълвяха по главата и вдигаха около нещастния папагал страшна врява. Разноцветни пера хвърчаха на всички страни. Папагалът се мяташе, като не знаеше къде да се дене, и тогава най-пъргавата и зла котка със зловещо мяучене го докопа с лапа и откъсна от опашката му червено перо.

— Ко-ко-ко-ко — жално каза папагалът на своя чужд език и тупна на тротоара, където веднага го сграбчи стражарят Зелцер, а после с учтива усмивка го подаде на прислужничката, която зави изплашената до смърт птица в престилката си, понесе се към къщи, като правеше вятър с фустите си, и настани папагала в клетката.

Папагалът беше много радостен, че се е озовал отново в познатата, спокойна обстановка и сега вече безразсъдният му порив към свобода сигурно му се струваше голяма глупост. Във всеки случай, с удоволствие си пийна прясна водичка, поцъка печени семчици, а после се залюля на медното си колелце надолу с главата — същински акробат на трапец под купола на цирк, като току повтаряше с удоволствие:

— Ко-ко-ко… Ко-ко-ко…

Бягството на малката маймунка Дези, която принадлежеше на Джулиета Арнери, вече спомената в тая книга, стана горе-долу така.

Когато се присъединих към тълпата, Дези седеше със скъсан нашийник на върха на най-старата акация, кълчеше се и хвърляше с шепи откъснати листа. Джулка простираше умолително към нея ръце, опитваше се с кокетна усмивка върху смуглото си италианско личице да примами Дези долу на земята.

Цялото семейство Арнери стоеше край Джулка — татко Арнери с накривена мека шапка борсалино, мама Арнери с черна дантелена кърпа, върху красиво побеляващите й коси, къдрави както на Джулка, и братята Арнери, моите приятели Рафка и малкият Петрик с велосипеда си на три колела, както и най-голямата сестра Нели, неописуема красавица с отворено дантелено чадърче на рамо.

Тъй като маймунката не желаеше доброволно да слезе от акацията на тротоара, то извикаха вратаря, който донесе стълба. Но щом я допряха до акацията и Дези като гимнастик се прехвърли на друго дърво, озъби се и издаде злобен тракащ звук като при чупене на орех. Тъкмо вратарят хвана стълбата, за да я премести на другото дърво, Дези се прехвърли на уличния фенер, сви се, взе да се пощи по главата, а после изтича отгоре върху каменния зид и със същата акробатична точност продължи да се прехвърля по корнизите, водосточните тръби и балконите на височката тухлена къща на Фесенко и вече от покрива й хвърли към преследвачите презрителен поглед през полузатворените си очи с лазурни клепки.

… очи на клоун…

— Дези! Дези! Дезинка! — викаше я Джулка с най-нежен глас.

Ако Дези беше човек, то без съмнение веднага щеше да слезе от покрива в ръцете на своята стопанка, защото Джулка бе неотразима с розовата си устица и смуглорумените бузи.

Но Дези беше маймуна и нищо не разбираше от тези неща. Напротив, тя като че се оскърби от Джулкините претенции, обърна й гръб и вирна опашка, с което й показа своето презрение.

По това време Стасик Сологуб пристигна с велосипеда си, подпря се с него до дървото, помисли, поумува, а после слезе от велосипеда и мъжествено се закатери по пожарната стълба към покрива, с което предизвика всеобщото възхищение, но не го достигна, защото се закачи за някаква кука и скъса тесните си раирани панталони с щрипки, така че всички видяха гащите му. Смутеният Стасик скочи на земята и запраши с велосипеда си към къщи под бурното дюдюкане на голотията.

Дълго се занимаваха с маймуната.

Тя се прехвърляше от покрив на покрив. Още малко и щеше да скочи в градината на вилата на Налбандови, а оттам — колко му е до стръмния бряг и тогава върви я гони, ако си нямаш работа!

… но се появи Мишка Галий, или просто Галик…

Галик се приближи със своята солидна черноморска походка към тълпата, присви нагоре към маймунката зорките си очи на шкипер и веднага каза на Джулка, че е фасулска работа да се хване Дези, трябват само осем копейки. Семейство Арнери се посъвещаваха и дадоха на Галик осем копейки, който намигна на Джулка и без да бърза, се отдалечи със знаменитата си походка.

Той беше с касторени лилави панталони, от които се подаваха прашни боси крака.

Тълпата видя как малко по-нататък по улицата Мишка Галий натисна мандалото на вратата, камбанката дрънна и той влезе в бакалницата на Коротински, после веднага излезе оттам, като притискаше до гърди кесия грозде. Без да отговаря на въпросите ни, той се покатери чевръсто, като местеше малките си боси крака по напречниците на пожарната стълба, стигна нивото на покрива и показа на маймуната една чепка грозде, извадена от кесийката. Маймуната издаде своя тракащ звук, с два скока се приближи до Миша Галик и протегна към гроздето кафява човешка ръчичка.

Но Галик не даде на маймуната гроздето, а бавно започна да слиза, като държеше пред муцуната на животинчето съблазнителната чепка, полупрозрачна на слънцето.

По тоя начин Мишка Галик, а след него и маймуната благополучно слязоха на улицата, където Мишка с мълниеносен замах сграбчи Дези за опашката, и без да обръща внимание на сърдитите й викове и на опитите й да го ухапе, подаде на Джулка животното; после каза само: „А гроздето ми се полага за услугата!“ и се отдалечи, сподирен от голотията, която крещеше:

— Мишка! Галик! Не ставай скръндза! Дай поне една чепка за всички!

… но Мишка Галий беше неумолим…

СКЪПОЦЕННИТЕ ВКАМЕНЕЛОСТИ

Едно момче донесе парче вкаменено дърво и дебела плочка антрацит с огледална повърхност и с отпечатъци на листа от папрат, който е растял, както каза момчето и го потвърди учителят по история, преди стотици хиляди, а може би и милиони години.

Целият клас се събра около чина, където бяха вкаменелостите и ги заразглежда с любопитство. Момчетата вземаха в ръка тежките вкаменелости и всеки възкликваше посвоему:

— Охо-хо!

Или:

— Ей-ей-ей!

Или:

— Ай-ай-ай!

Но общо взето, камъните от преди милиони години не заинтересуваха кой знае колко класа и момчетата скоро се разотидоха по чиновете си. Но на мен вкаменелостите ми направиха потресаващо впечатление. Въображението ми рисуваше картини на папрати-дървета и някакви други чудовищни растения, сред които бродеха ихтиозаври с продълговати и мънички главички на фона на огненочервен залез и всичко това го е имало на земята преди милиони години. Много живо виждах неправдоподобните клони на допотопните папрати с дребни овални листенца по пирамидовидните краища. Впоследствие тези листенца са се отпечатали върху пластовете каменни въглища, които, както вече знаех, са се получили от стеблата на дърветата, лежали в земята невъобразимо дълго време — милиони, милиони години.

Страшно е да си го помислиш.

Пожелах да имам тези вкаменелости, пожелах го мъчително, страстно. Разбирах, че представляват огромна ценност и момчето — техният притежател — за нищо на света няма да иска да се раздели с тях.

Но какво беше моето учудване, когато на молбата да ми даде макар и най-мъничко парченце вкаменено дърво и най-дребна частица от допотопния антрацит с едничък само отпечатък на овално листенце, момчето каза:

— Вземи ги всичките, щом искаш!

— Даром?

— Разбира се. Вече ми омръзнаха да ги мъкна в чантата си — отговори то.

— Честна благородна?

— Ами да! Татко ще ми донесе колкото поискам от Донецкия басейн, цял чувал!

Бащата на момчето беше началник-влак по железниците.

Не вярвайки на щастието си, бързо напъхах вкаменелостите в чантата и не без усилия ги домъкнах вкъщи — оказаха се страшно тежки.

Душата ми ликуваше: притежавах скъпоценни вкаменелости, каквито съм виждал досега само на картинка в учебника. А щом са попаднали в „Природознанието“, значи цена нямат. Представих си какъв възторг ще предизвикат моите вкаменелости вкъщи и как ще почне да ми завижда Женка. Беше ми малко жал за момчето, което така лекомислено ми подари вкаменелостите: горкият, навярно дори не подозира колко са ценни.

Обаче нито на улицата, нито на двора, нито у дома моята придобивка не направи никакво впечатление. Момчетата и момичетата просто недоумяваха за какво всъщност се хваля. У дома леля се намръщи и каза, че пак съм надомъкнал разни боклуци.

Женка обидно се хилеше.

А татко, като се върна вечерта от занятия, разгледа придобивката ми и каза, че подобни вкаменелости доста често се намират в каменовъглените шахти и рудници и това за сетен път потвърждава, че животът на нашата планета съществува вече от много и много милиони години.

… Той каза, че в каменовъглените пластове често се срещат отпечатъци не само на растения, но и на миди, на мекотели и гръбначни животни. Татко говореше за това като за най-обикновени неща. И аз си представях върху каменовъглен пласт отпечатък от скелет на допотопен гущер с все по-малки и по-малки прешлени към опашката…

Бях потиснат.

Но дълбоко в душата си не повярвах на татко, че моите вкаменелости не представляват нищо особено. Не можех да се разделя лесно с мисълта, че притежавам скъпоценности, за който всеки музей би дал огромна сума.

Та нали те събират, мислех си аз, чирепи (парчета) от глинени съдове и наконечници на стрели, които са всичко на всичко от няколко хиляди години. А моите вкаменелости са от много милиони години. Особено се възхищавах от едно парче вкаменено дърво, на вид парче от обикновена цепеница, а тежко като олово и невероятно твърдо — по никакъв начин не може да се отчупи от него дори тресчица: уж всичките му влакна личат, а се бяха превърнали в кремък.

Не, татко сигурно греши.

Такива неща, уверен бях, се срещат в природата изключително рядко, по-рядко отколкото злато и брилянти.

То се знае, че на другия ден рано сутринта внимателно завих вкаменелостите си в „Одесский листок“ и вместо на училище отидох в археологическия музей.

Тая идея ми хрумна посред нощ и ми се стори един от най-лесните начини за бързо забогатяване.

Касиерката при входа на археологическия музей поиска да си купя входен билет, но аз с достойнство й отговорих, че не съм просто обикновен посетител, а съм дошъл по важна работа и желая да видя директора на музея.

Излезе един шишко в сюртук, с университетска значка на гърдите, и попита какво желая.

Мълчаливо отвих вкаменелостите и ги поднесох към лицето на шишкото, като едва прикривах, че тайно в себе си ликувам.

— Виждате ли? — попитах аз.

— Е, виждам — отвърна шишкото. — А какво искаш от мен?

— Купете ги за вашия музей — казах аз и щом забелязах на лицето му неопределено изражение, нещо средно между учудване и веселост, добавих не съвсем уверено: — От няколко милиони години са. Ще дадете ли за двете пет рубли?

Шишкото взе от ръцете ми вкаменелостите, завъртя ме с гръб към себе си, отвори чантата ми, напъха там пакета с вкаменелостите и закопча каишката на чантата. После ме заведе до грамадната входна врата с огледално лъснати медни дръжки и каза:

— Да те няма!

— Чичко — обадих се внезапно аз с тъничък, умолителен глас, — нека поне безплатно разгледам вашия музей.

— Това може — радушно се съгласи чичкото и ме поведе по огромния и хлъзгав паркет на безлюдния студен музей, където наредени във витрини се виждаха черепи и кости, позеленели медни украшения на скитите, глинени свещници, кремъчни наконечници на стрели и много други неща, които поразяваха въображението на посетителя. Минавах покрай амфори, високи колкото мене, където древните гърци са съхранявали пшеница и вино; покрай лакиран сандък, който имаше приблизителни очертания на човешко тяло, и аз знаех, че вътре лежи, обвита с черни насмолени ленти, древноегипетска мумия — онова, което е останало от египетската царица или цар, фараон. Навсякъде бях обкръжен от белезите на непостижимо далечно минало, а през високите прозорци на музея с блестящо лъснати медни дръжки, от които миришеше на смазка за самовари, се откриваше гледка към пристанището, с карантината, с рампите, построени наново след изгарянето им през време на революцията в 1909 година, и където сега буферите се тракаха един о друг, лашкаха се напред-назад червени товарни вагони, препълнени с бесарабска пшеница, и се чуваше свирката на маневреното локомотивче, което изпускаше облаци пара, а лебедките на параходите до кея издаваха своите обичайни звуци:

Скръц-скръц-скръц-скръц…

… които, струва ми се, отдавна са описани от един знаменит писател, като че от Чехов… А сред вълните се виждаше огледалното отражение на белоснежния пристанищен фар с форма на леко удължена камбана и яхта с надути платна, силно наклонена настрана, заобикаляше красиво фара, като оставяше след себе си пенеста диря, мръсно черни влекачи браздяха синьо-зеленото огледало на акваторията, и всичко това вкупом бе толкова прекрасно, че ако можех, бих го описал в стихове.

Сбогувах се с добродушния шишко, излязох на улицата, минах покрай глинените амфори, наредени в древногръцкия портик на музея, и се помъкнах по улица „Пушкинска“ към гарата и Куликово поле.

Гнетеше ме чувство на вина пред татко и гимназията, тъй като пропуснах занятията.

Под зимното ласкаво южно слънце ми беше горещо в шинела, подплатен с вата, каишките на чантата, където ведно с книгите бяха и моите страшно тежки вкаменелости, се врязваха в раменете ми.

Измъкнах вкаменелостите от чантата, сложих ги на тротоара до дънера на стар петнист платан и с въздишка на облекчение тръгнах към къщи, като размишлявах за времето — колко е неизмеримо огромно, милиони, милиони години и колко съм дребен в сравнение с това безкрайно време, не по-голям от кръглото листенце на допотопната папрат, отпечатана на каменовъгления пласт, която на свой ред някога в незапомнени времена е била живо дърво.

… и може би някой някога ще открие в дълбините на вечността каменовъглен пласт от хилядолетия с отпечатък на моите прешлени и редом с тях парче от вкаменен дъб, от оня, който растеше тогава в Отрада под нашия балкон…

АТОНСКИ ЛИМОН В ГАРАФА

Не помня вече как попадна у нас тая издута гарафа от тънко евтино стъкло с доста тясно гърло, добре запушено с тапа. В гарафата имаше лимон-великан, който заемаше почти цялата й широка вътрешност, напълнена с някаква безцветна течност, както предполагах — с водка.

Никога в живота си не бях виждал такъв грамаден, удивително красив лимон, с косо отрязано клонче с две листенца.

Трудно, дори невъзможно ми беше да проумея как са успели да напъхат лимона в тясното гърло на гарафата. Може би отначало гарафата е била направена без дъно, а след това са сложили лимона в нея, по някакъв начин са заварили дъното. Най-внимателно изследвах гарафата и се убедих, че дъното представлява едно цяло със съда.

Имаше нещо вълшебно в тая гарафа с лимон, нещо от хиляда и една нощ, от пещерите на Аладин, още повече че както си спомням сега, тази рядкост беше направена в Атон и продадена от един атонски монах, който разнасяше ароматни кипарисови кръстчета, сребърни верижки и зехтин в тесни като пръчки, набраздени бутилки.

Струва ми се, че монахът със своя чувал беше пристигнал с руски параход на РОПИТА (Руско дружество за корабоплаване и търговия), който тръгваше от Константинопол, а капитанът купил гарафата с лимона като подарък на сина си, ученик от нашата гимназия, после чудесният лимон станал собственост на друг гимназист и накрая, кой знае как, се озова в ръцете на брат ми Женя, който посещаваше вече подготвителния клас.

Ако не ме лъже паметта, Женка бе спечелил гарафата на бас, или я бе получил в замяна за две марки — суданска и бразилска.

Гарафата дълго стоя върху бюфета и предизвикваше всеобщо учудване: как са успели да вкарат лимона през толкова тясното гърло на гарафата?

… Когато през листата на стария разклонен дъб пред дома ни проникваше слънчев лъч и докоснеше бюфета, гарафата с лимона изведнъж пламваше в ярко жълто-зелено, осветяваше цялата стая, както вълшебната, излъскана с пясък лампа на Аладин, и тогава скромната ни стая с книжни тапети, или, както тогава ги наричаха, шпалери, се превръщаше в склад за скъпоценности. Нощем при зелената светлина на луната, проникваща през капаците на прозорците, в просъница, или по-право на сън аз виждах тъмната, висока, слаба, тайнствена фигура на атонския монах с черна калимавка и кожен колан, да стъпва нечуто и да носи по стаите като свещен съд гарафата със светещия лимон…

И все пак как лимонът е влязъл в гарафата? Ние с Женка много умувахме по този въпрос и в края на краищата дойдохме до заключението, че най-добре е да счупим гарафата и да изследваме лимона — да не би да е фалшив.

Замъкнахме гарафата с лимона в кухнята и над кофата за боклук безжалостно я чукнахме със сатъра: Женка държеше гарафата, а аз я клъцнах. Гарафата се счупи, течността се изля, разпръсквайки главозамайваща спиртно-лимонена миризма, а в ръцете ни наистина остана лимон. Не беше толкова голям, както ни се струваше през изпъкналото, като че увеличително стъкло на гарафата, но все пак много по-едър от обикновените лимони.

Разрязахме го на части и открихме, че не е фалшив, а най-истински лимон със семки, вътрешни ципи и на вкус кисел. Беше малко по-бледен от обикновените лимони, но това си обяснявахме с дългото му престояване във водката.

И без да сме разкрили тайната, го изхвърлихме в кофата за боклук.

А лошо направихме, защото на другия ден едно момче от гимназията — първият собственик на лимона, синът на капитана — ни обясни, че атонските монаси отглеждат особен сорт лимони-великани, при което пъхат в гарафата завръз, когато лимонът е още колкото бобено зърно, после лимонът узрява в гарафата, след което монасите отрязват клончето на наедрелия лимон, наливат водка, запушват стъклото добре с тапа и пускат гарафата в продажба заедно с другите атонски сувенири, които бързо се купуват от руските странствуващи богомолци по кейовете на Константинопол.

… лишихме се от загадъчната гарафа, която известно време тъй силно действуваше на въображението ми и така вълшебно озаряваше нашата квартира денем и особено нощем, при лунна светлина, когато възрастните спят, а децата, закриляни от своите ангели пазители, сънуват приказни сънища…

ПАТРОНИ, ХВЪРЛЕНИ В ОГЪН

Излязох от къщи и тръгнах по добре познатата ми улица, която този път ми се стори крайно пуста и някак безрадостна. Отивах при моя приятел Смирнов, кротък пелтек, с който никога досега не бях дружил и се отнасях към него с пълно безразличие.

Не знаех как тъй изведнъж станахме приятели, но това не се впущах да разсъждавам, като че бе нещо, което се разбира от само себе си.

Смирнов живееше на съседната улица, наречена „Ясна“, в прозаична тухлена къща и още щом се мярнах край вратата, той надникна през прозореца и веднага слезе в зимен шинел и с фуражка с герба на гимназията, който ми се стори доста по-голям от другите и в това видях някакъв тревожен знак, особено в безукорно сребърния траурен цвят на кръстосаните палмови клончета.

Смирнов имаше сиво лице, също така скучно и благонравно, както и презимето му, сякаш лишено от звуково богатство. Заекването го правеше срамежлив, прекалено мълчалив. Неочаквано забелязах, че съм се сприятелил с него от користни подбуди: баща му беше преподавател в нашата гимназия, пък аз бях много лош ученик и бащата на Смирнов би могъл да се окаже полезен на педагогическия съвет, когато започнат да обсъждат успеха и поведението ми и стане дума за изключването ми от гимназията.

… терзаеше ме мисълта, че съм се сприятелил със Смирнов по сметка и всичко наоколо съответствуваше на моите тайни мъки: сивото неопределено време, небето с надвисналите облаци, голите дървета, а главно пустотата на тъй веселите улици в нашата Отрада с техните чудесни имена: „Отрадна“, „Уютна“ „Ясна“, „Морска“. По асфалтовите тротоари на тия улици обикновено няколко момчета шибаха своите пумпали, които ние наричахме „дзиги“, и няколко момичета играеха на серсо, като мятаха с дървени пръчки много леки шарени обръчи.

А сега нямаше нищо подобно, сякаш беше късна студена есен, макар че, струва ми се, наближаваше краят на септември.

Смирнов вдигна яката на шинела си и с нерешителна усмивка ми даде да разбера, че всичко е наред. Работата се състоеше в това, че Смирнов имаше кутийка с патрони за пушка монтекристо и обеща днес да ги изнесе от къщи. Извади от джоба на шинела си кръгла картонена кутийка със зелен ловджийски цвят и с черен двуглав австрийски орел на капака, също като нашия руски. Подаде ми я и аз разтърсих кутийката до ухото си — исках да разбера много ли са патроните — и чух тракането им. Ако се съди по звука, те не бяха много, дори съвсем малко. Но това не ме огорчи: и без това нямахме пушка монтекристо.

Тръгнахме един до друг по тъжните улици към стръмния бряг и по позната, малко занемарена пътечка слязохме долу, където в подножието на скалите се намираше най-любимото ни място — със следи от някогашното свлачище, с купища боклук, обрасли с бурени, с татул, с неговите зелени бодливи кутийки и фуниевидни бели цветове, а също и с кучешко грозде.

Тук видяхме точно това, което ни трябваше: тлеещ огън, който едва-едва димеше и стелеше по буренака белезникав дим. Хвърлих в огъня сух бурен и той се разгоря със слаб пукот, но не много силно — сякаш го задушаваха ниските облаци, които идеха на дълги редици откъм навъсения хоризонт, с пенестите вълни на безшумния и някак неприятно безцветен прибой. Малко по малко огънят пламна. Вече можехме да хвърлим в него патроните.

Заеквайки, като мърдаше неловко език, Смирнов се опита да ме възпре. Но аз красноречиво му доказах, че ще бъде много интересно, а най-важното — поучително. Кой знае защо, много бързах с тая работа и привеждах цял куп доказателства и съображения, от които най-силното беше, че никога вече няма да имаме толкова подходящ случай.

Смирнов се съгласи.

Отворих кутийката. Там се търкаляха три-четири доста дълги патрони.

Хвърлих ги в огъня и двамата със Смирнов побягнахме надалече в очакване всеки миг да чуем зад гърба си взрива. Но зад нас всичко беше тихо и ни се стори, че тая тишина не е на добро, че крие ужасни последици.

Естествено ние разбирахме, че патроните на монтекристо няма да избухнат с голяма сила, но се бояхме, че куршумчетата ще почнат да изхвърчат от огъня, ще ни улучат в гърба или главата, а може и да ни убият. Скрихме се в една яма, обрасла с кучешко грозде, залегнахме, за да наблюдаваме отдалече как ще се пръскат патроните в огъня.

… патроните толкова дълго кротуваха, че вече престанахме да се надяваме…

А навъсеният ден и мълчаливото море край нас ставаха все по-тъмни, по-зловещи. Точно тогава патроните почнаха да избухват. Пръскаха се със слабо и неестествено слято пукане, или по-скоро с някакво протяжно бучене и от това страшно бучене, от настъпилия мрак аз се събудих и видях през прозореца тягостната тъмнина на мрачното майско утро и небе, с надвиснали буреносни облаци, сред които сегиз-тогиз пробягваха лилави светкавици и продължително ръмжеше слаб гръм, сякаш над главата ми по покрива минаваха коли с ламарина, а вкъщи всички още спяха и в стаите цареше мрак на тъмновиолетови талази с цвета на люляка, разцъфтял в съседната градина…

… а момчето Смирнов изобщо не съществуваше. Просто го бях сънувал, макар че и досега понякога ме спохожда убеждението, че той и неговият баща учител действително съществуваха. Да, все пак като че ли беше така…

ТОПЕНЕТО НА ЛЕДА

Учителите ни в гимназията имаха униформа: дълги рединготи с позлатени униформени копчета на министерството на народната просвета, а в сините им кадифени петлици блестяха сребърни звездички, посочващи чина. Преподавателите бяха чиновници. Звездичките на статските съветници приличаха на силно увеличени снежинки.

Един или двама учители си позволяваха да идват в гимназията със сака и малки елегантни ромбовидни университетски значки на гърдите. Впрочем и техните сака бяха с позлатени копчета и звезди върху кадифени петлици, така че всъщност не бяха сака, а по-скоро униформени куртки. Обикновено тези волнодумци в униформени куртки бяха млади хора, наскоро завършили университет и още не бяха изхвърлили от главите си либералните идеи. Скоро обаче придобиваха християнски вид и след известно време и те се появяваха вече в дълги сини униформени рединготи със сини жилетки, изпод които се подаваха белите коруби на колосаните им нагръдници.

Учителският цвят беше тъмносин с някой незначителни отклонения: на едни сукното беше по-светло отколкото на други.

Обаче един учител, преподавателят по физика и география, се отличаваше от другите педагози с прекалено светлия тон на униформения си редингот, който по-скоро клонеше към светлосиньо, почти небесносиньо.

Сукното от този небесносин униформен редингот беше тънко, скъпо, униформените копчета на неговия фон не изпъкваха така рязко, не изглеждаха толкова ярко жълти, а по-скоро бледолимонени, особено малките копчета на жилетката и върху маншетите на ръкавите, където почти се сливаха с бледото злато на копчетата върху закръглените добре колосани ръкавели и леко изтракваха, когато Акацапов — така се наричаше учителят по физика — измъкваше от задния джоб на редингота си квадрата на добре изгладена и сгъната на четири носна кърпа от батиста с монограм, от която при разгъване лъхаше приятна миризма на одеколон от цветя, и тя сякаш бледозлатиста, ако миризмата може да има цвят.

Акацапов беше строен слаб мъж с тесни гърди и малка рядка брадичка, винаги старателно подстригана, с бледожълт (някакъв скрофулен) оттенък, който много отиваше на светлосините му лукави очи.

… За него се носеха слухове, че се е оженил изгодно за богата вдовица-търговка и, освен това, взема подкупи от състоятелни ученици…

Правеше впечатление на пълен невежа, бъркаше имената на реките и страните, когато небрежно и неопределено шареше с дългата показалка по изтритата, прокъсана географска карта, а физиката преподаваше дума по дума от дебелия учебник на Краевич, което даде повод да се съчини изразът: „Ние с Круевич сувместно“.

Точно така Акацапов произнасяше тези думи. Изобщо, Борис Алексеевич Акацапов доста често употребяваше гласната „у“. Например: геуметрия или вудурод.

Ние му изкарахме прякор Бурис.

Впрочем Бурис имаше сговорчив характер и дори на върлите двойкаджии пишеше тройки, като казваше:

— Ние с Круевич сувместно решихме да ти пишем три минус.

Като учител беше съвсем бездарен и едва изкарваше всеки урок до спасителния звънец, като непрекъснато бършеше с носна кърпа високото си, но тясно чело.

Най не му се удаваха физическите опити: колбите се чупеха, стъклените запушалки се изплъзваха от пръстите му и ставаха на сол, а сярната киселина заливаше дневника, спиртната лампичка не искаше да се запали, а тлеещата тресчица, пусната в буркан с кислород дълго не искаше да пламне като звезда и да засвети ярко, както предсказваше Краевич.

Акацапов не можеше да направи дори най-простия опит.

Например, когато искаше да докаже, че съществува въздушно налягане, той — точно според препоръките във физиката на Краевич и поместената в нея рисунка — напълваше догоре чаша с вода и я покриваше с квадратче хартия. Според закона, ако чашата се преобърне с дъното нагоре, то водата няма да се излее, тъй като върху хартиения квадрат ще натиска стълб въздух и хартията ще задържи водата в чашата, няма да й позволи да се излее.

… с разтреперана ръка с тънък венчален пръстен от бледо злато, потраквайки с копчетата на маншетите си, нашият Бурис напълваше догоре чашата, донесена от физическия кабинет, после я покриваше с четвъртинка от лист за писма и като казваше с неуверен глас, че въздушният стълб със силата на своето налягане ще задържи водата в съда, обръщаше чашата с дъното нагоре, при което хартията веднага се изместваше встрани и водата изведнъж се изливаше върху колосаната маншета и реверите на редингота и потичаше по добре изгладените панталони, по контешките обувки на Бурис. Уплашен да не загуби авторитета си, Бурис пак подновяваше дуела с действителността, която не искаше да се подчини на природните закони, предписани й от физиката на Краевич, и водата пак се изливаше на паркета при веселия смях на целия клас. Акацаплов изпадаше в безизходно положение, опитваше се да се отърве с шеги и само звънецът, възвестяващ края на часа, го спасяваше.

… справедливостта изисква да отбележим, че не всички опити на Бурис се проваляха. Имаше един опит, който му се удаваше винаги блестящо. Опитът се наричаше: превръщане на течно тяло в твърдо и обратно. Това беше коронният номер на Бурис, триумф на физиката на Краевич…

В такъв ден Акацапов обикновено беше във весело настроение и влизаше в клас с бодра походка, с тържествено усмихнати светлосини очи, съпроводен от прислужника, който, с права войнишка яка и скърцащи ботуши, почтително носеше след Акацапов чинийка с парче лед.

— Както вероятно ви е известно — тържествено, но малко закачливо започваше Бурис, — пък ако не ви е известно, то може да узнаете това от физиката на Круевич, при температура под нулата по Реомюр течното тяло — водата — почва да замръзва и да се превръща в твърдо тяло, така наречения лед. И обратното. При температура над нулата по Реомюр твърдото тяло, така нареченият лед, започва да се топи и постепенно се превръща в течно тяло, наречено вода. В това може лесно да се убедим, като направим опита, за който подробно се говори у Круевич на еди-коя си страница, виж рисунка номер еди-коя си. И тъй. Внимание. Престанете да шумите. Вземаме парче твърде тяло — лед — и го оставяме в стая, затоплена до температура над нулата, например в този клас, където, както виждате, термометърът показва температура над нулата… Дежурния, каква температура показва термометърът в дадения момент?

— Шестнайсет градуса над нулата! — в един глас, изкрещява класът след дежурния, който застанал на пръсти, гледа стъклената тръбичка на стайния термометър.

— Да си отбележим това — многозначително произнася Акацапов — и да поставим чинийката с твърдото тяло на видно място, така че всички да наблюдават опита на превръщането на твърдото тяло в течно. Григорий — обръща се Бурис към прислужника, — сложи чинийката с твърдото тяло върху катедрата.

След като Григорий, с черния си мундир с един ред медни копчета като у Гоголевия Градоначалник, най-внимателно и почтително сложеше на най-видно място върху катедрата чинийката с ледената висулка, отчупена от водосточната тръба, и после, скърцайки с обувките, излизаше на пръсти от класа, Акацапов започваше урока, като от време на време отваряше капака на златния си часовник и после поглеждаше към чинийката, където вече от висулката течеше доста вода.

Към края на урока в чинийката вече нямаше нищо друго освен вода, никакво твърдо тяло, а Бурис хлопваше тържествено капака на часовника и провъзгласяваше опита за сполучлив. Този път звънецът, възвестяващ края на урока, служеше като знак за оповестяване триумфа на Акацапов „сувместно с Круевич“. Класът гръмваше от непозволени сред стените на държавно учебно заведение аплодисменти и сподирян от пляскане и викове „ура!“ нашият Бурис напускаше класа с гъвкава походка и дневник под мишница, а в светлосините му очи играеха загадъчни пламъчета.

… понякога ме измъчваха различни неразрешими въпроси. Е добре, мислех си, при температура сто и повече градуса над нулата водата кипи и се превръща в пара, тоест в газообразно състояние. Но при по-нататъшно повишаване на температурата газът навярно се превръща в нещо друго, а после това друго се превръща в нещо ново, нали? Но какво представлява това ново? Имат ли край тези превръщания?

Нощем се въртях на горещата възглавница и не можех да заспя, като си представях безкрайната върволица от недостъпни за моя ум вечни, постоянни превръщания на едно нещо в друго, които никакви човешки усилия не можеха да спрат.

Тези въпроси и сега още ме измъчват…

САМОРЪЧНО НАПРАВЕНАТА КОЛИЧКА

Сега, когато си спомням за това баснословно далечно време, кой знае защо, първом си представям — с всичките подробности — грамадната корона на някакво дърво, цял облак от трепкащи над мене листа, разлюшкани от сухия степен вятър и хвърлящи наоколо ми прашни многослоести живи сенки, и в същото време бялото, сякаш и то напрашено, жежко пладнешко слънце, което заслепява всичко наоколо, поражда болка в очите и превръща в сребристо блестяща водата в мътната река, наречена Буг, и много старото обрасло със зелена тиня воденично колело, което непрекъснато излива нагретите до бяло водни струи в тъмния, почти черен вълшебен вир, вселяващ ужас в душата ми.

… това беше някаква част на бившата Руска империя, степният юг, Новорусия, граничеща с Крим, с Черно море, с Бесарабия, с град Акерман, откъдето, както ми се струваше, лъхтеше като от отворена фурна горещ турски въздух.

… Някъде наблизо беше град Николаев, с гарата в село Трихати, откъдето пристигнахме тук, и пристанището, откъдето трябваше след известно време да заминем с параход у дома в Одеса.

Времето разби на късчета спомените ми подобно мраморна надгробна плоча, лиши ги от връзка и последователност, но запази подробностите, които нищо на света не можа да заличи, както отделните позлатени букви от името върху плочата все пак подсказват за живял някога човек:

… Нещо като разбит на късчета живот. Но разбит не морално, а физически „на парчета“ вследствие вечно действуващия закон на разрушението и съзиданието. Впрочем това може би повече прилича на византийската мозайка, която след много години видях в Киев и в Константинопол, където хората, предметите, ангелите, светиите и целият този тъмен с мъждукащо злато фон, върху който бяха изобразени, представляваше най-изкусно направено живописно пано от: лазурит, яркочервено стъкло, млечнобял и яркозелен мрамор, хром и други…

Може би от такъв вид парченца е била сглобена тежката разноцветна дъска на моя живот с всичките живописни подробности, превърната от нечия ръка отначало в пъстри стъкълца, после стъкмен в живописно пано и накрая раздробен от времето, загубил форма, но не загубил цвят, за да бъде отново сбран в едно единно, прекрасно цяло…

… Може би: Раздробен живот? Късчета живот?…

Грамадната в сравнение с мене корона на споменатото дърво — може да беше явор — напуканото му стъбло и мястото, откъдето се разклоняваха дебелите клони бяха тогава подробности от някаква голяма мозайка, сега вече разбита на парчета, но чакаща времето, когато нечия вълшебна сила отново ще ги съедини в прекрасно цяло.

Като сега виждам над главата си гъстия листак на дървото и сред тази маса късчета облаци, бели като бучки захар и само тук-там с точици небесен лазурит.

Босокраки селски хлапета се покатериха на дървото и донесоха гнездо с пълнички сврачета „сорокопутики“. Но това име аз свързах с думата „пуд“, и малките кръгли птичета си представих като наредени в гнездото грамчета от по един фунт, каквито бях видял наскоро за първи път в прохладната селска бакалница, с медни блюда на везните, и с миризма на катран, газ, петмез, ръжени курабийки, сарашка кожа, на някакви конски такъми, хамути и на пръстен под, поръсен с топла речна вода от чайник във вид на осмица.

Изглежда селските хлапета бяха дошли при баща ми да му продадат гнездото с птичетата за мое забавление, но татко не купи сврачетата, а даде на момчетата две копейки да отнесат гнездото на предишното му място, защото бащата и майката на сврачетата с отчаян крясък кръжаха над главите ни и искаха да спасят децата си.

… През това лято за първи път видях поле, степ и крави с телета и едно петнисто теле стоеше с разкрачени широко нозе, с отметната встрани опашка, изпод която по сухите степни треви течеше мътночервена струя, а един човек с мокър от пот каскет и прашни, напукани ботуши пристигна с кабриолет, от който замайващо миришеше на смазка за колела, затоплена мушама и конска пот, погледна телето и каза, че това е „кървав дрисък“, — и помня как ме изплашиха, дори потресоха тия думи, казани с груб мъжки глас…

Не си спомням вече къде сме живеели тогава, помня само белите напечени и напукани пътечки сред сухата степ колко болезнено драскаха босите ми пети и как се боях да не настъпя кравешките лайна, сухи отгоре и мокри вътре.

Понякога ходехме на гости някъде при „съседи“, които не бяха дошли за лятото, както ние — мама, татко и аз, а живееха тук постоянно в къща със зелен покрив, заобиколена с прецъфтял люляк и пирамидални тополи. У тях винаги имаше много гости и аз си спомням сухата глинеста земя пред къщата, лехата с белите звездички на тютюна и с лилавочервените цветчета на „нощната красавица“, която денем плътно свиваше своите цветове като чадърчета.

И тук веднъж, когато бях на гости, аз се изложих: влязох в трапезарията, видях на масата (приготвена за вечеря) чиния с нарязани кръгчета пресен телешки салам, изскочих на терасата при гостите и възторжено викнах към мама:

— Мамичко, ставай по-скоро, там има телешки салам!

Всички дружно се разсмяха, а мама се изчерви, сконфузи се — не бях я виждал толкова смутена, до сълзи в очите — и доста троснато, макар и с усмивка, каза:

— Човек ще си помисли, че никога не си виждал телешки салам.

Салам, разбира се, бях виждал, но никога не ми даваха, защото го смятаха за вреден, а ми даваха главно рохки яйца и овесени ядки „херкулес“, които мама вареше на примуса. А аз най-много от всичко обичах телешки салам.

Пак там в трапезарията, където беше чинията със сочните кръгчета телешки салам и свещите вече светеха червеникаво в здрача, на перваза на прозореца съгледах големи бледожълти ябълки, грабнах една и поисках да я захапя, но ябълките се оказаха че са малки изсушени тиквички, оставени за семе.

Това отново предизвика смях сред гостите и смути мама, която ми каза:

— Още не знаеш да се държиш прилично пред хората.

Тогава разбрах, че тия сухи тиквички-джуджета се наричат „кратунки“.

През тези летни дни, още в началото на моя живот, аз се убедих в могъществото на татко.

В могъществото на мама се бях убедил преди това, през една от първите в живота ми дълги зимни вечери, когато запалената газена лампа се отразяваше в замръзналото стъкло на прозореца, още незакрит с дървените капаци, а мама седеше до масата и както разбрах по-късно, подшиваше нова калъфка за възглавница, в пръстите й блестеше игла, с която така умело косо бодеше плата, а след иглата се проточваше здрав, тънък, много бял конец номер четирийсети и мама пееше жално с тих глас: „Ты не шей мне, матушка, красны сарафан, не входи, родимая, попросту в изъян“…[1]

Песента неприятно ме вълнуваше с неясната дума „изъян“[2], която в моето въображение се превръщаше в думата „обезъян“[3], така че наред с червения сарафан по следите му вървеше на четири ръце маймуна с красиво подвита опашка и се опитваше да лизне долния край на червения сарафан.

— Мамичко, защо „обезъяна“? — питах аз.

— Каква „обезъяна“? Откъде ти хрумна това?

— Е, не „обезъяна“, а „обезъян“ — дотягах аз с въпросите. — За маймуна ли е шиела майката червения сарафан?

Мама ми обясни, че не е „обезъян“, а „изъян“, но понеже не проумявах какво е „изъян“, мама престана да побутва с блестящия си напръстник ухото на иглата, пусна резето на дървените капаци на прозореца и реши да ме отвлече, като си поиграе с мен на количка.

… малката, съвсем кукленска количка, впрегната в магаренце, ми бяха подарили наскоро и още не беше ми омръзнала. Мама сложи пред мене количката с магаренцето и заразказва една дълга история.

Мама умееше да разказва изключително интересно всякакви истории и приказки, които сама съчиняваше; обикновено слушах като омагьосан нейните измислици, пълни с хумор и забавни подробности, и увлечен, преставах да капризнича.

Но този път картината на червения сарафан, така неестествено свързана с четириръката и вероятно също яркочервена маймуна, която ходи след сарафана, надви очарованието на маминия разказ за количката и магаренцето, как са живели и ходили по света, за приключенията им в Италия, че почнах още повече да капризнича, да я спирам на всяка дума, да й врънкам, че количката не е истинска, че и магаренцето не е истинско, защото, ако бяха истински, в количката щеше да има трева, а магаренцето щеше да яде от нея, че това са измишльотини, от край до край лъжи, а може дори „изъян“.

— Аха — казвах на мама, — ти не можеш да направиш така, че в количката да има трева! Аха!

Мама се оклюма, защото се видя притисната до стената.

И наистина: къде ще намери трева нощем, през зимата, в стая със запалена печка и плътно затворени капаци на прозорците? Трябва да си вълшебник или вълшебница! Пък аз знаех, че моята мама си е просто мама, а не вълшебница.

Все повече капризничех — исках невъзможното: да намеря трева за количката.

И докато хленчех, забелязах, че кафявите мамини очи светнаха и скрита усмивка заигра на устните й.

— Добре — каза тя, — така да бъде. Щом толкова ти се иска трева, ще имаш трева. Ей сега ще потърсим и може да намерим.

Мама отиде при сандъка, порови се в него и ето, видях в ръцете й нещо зелено. Нима е трева? Невъзможно! Невероятно! Но мама вече слагаше в количката зеленото, тревоподобното и нежно притискаше главата ми към топлите си гърди.

— Е, сега доволен ли си?

Естествено знаех, че това не е истинска трева, дори не е сено.

Беше сух, боядисан с яркозелена боя мъх, с който зиме украсявахме сложената между прозорците обла възглавничка. Понякога върху тая възглавничка от памук слагаха чашки със сярна киселина — против замръзване на стъклата.

И тъй, това не е трева, а боядисан мъх. Аз разбрах: количката не е истинска, а играчка, магаренцето не е истинско, а играчка, тогава и тревата нека бъде играчка. И все пак това е истинско чудо, а мама — вълшебница.

… стенният часовник хъхри, трака и силно бие седем пъти, след което очите ми се притварят, нямам сили да вдигна натежалата глава и вече не помня, не съзнавам как мама ме съблича и слага в леглото, а аз заспивам сладко и с цялото си същество чувствувам могъществото на скъпата ми, любима мама-вълшебница.

Ето как повярвах във всемогъществото на мама…

Но татко не ми изглеждаше всемогъщ дотогава, докато най-сетне не се убедих, че и той като мама е вълшебник.

Това се случи в ония знойни дни, под грамадната, забулена в млечна мъглица корона на явора, за който изведнъж си спомних днес сред безкрайно дългата переделкинска зима.

Тогава стоях до татко, а главата ми едва достигаше до коленете му, и трепкащият горе листак хвърляше върху нас многослоеста вълнообразна сянка. Наскоро за първи път видях в степта „арба“ и останах поразен от вида на тая много дълга каруца със странични прегради, подобни на две дървени стълби.

Изведнъж страшно ми се дощя да имам такава каруца-арба — макар и малка, играчка, но също като нея, и аз дърпах баща ми за панталоните и исках да ми направи такава играчка-арба. А тъй като в същото време край нас тичаше с изплезен език дворното куче Рудко, дойде ми на ум, че няма да е зле да впрегнем в малката арба кучето Рудко, та да я вози по пътечката. Не вярвах, че татко може да ми направи арба. Тогава не знаех, че той също е всемогъщ като мама. И застанал в краката му, хленчех и настоявах на своето — да ми направи арба. За мое учудване, татко веднага се съгласи, стрелна ме с очи през стъклата на пенснето си и разтърси тъмната грива на своите дълги коси като на поп, мокри и леко къдрави след къпането в Буг.

— Добре — каза той, — бъди спокоен, ей сега ще имаш великолепна арба.

С тия думи татко взе парче дърво, което се въргаляше край бараката, донесе от кухнята нож, с който обикновено режехме месо за пържоли, бързо издялка равни пръчици за ритли и започна да ги свързва, така че скоро видях в ръцете му нещо много подобно на арба.

Татко работеше весело, пенснето бе паднало от изпотения му нос и се люлееше увиснало на шнур. Беше облечен с измокрена на гърба платнена украинска риза с бродирана яка, препасана с кожен колан, и нямаше вид на преподавател, а по-скоро на сръчен майстор дърводелец със златни ръце и аз видях как мама, изправена на глинения праг на кухнята, с усмивка наблюдава брадатия ми татко и се радва на неговия замах и сръчност.

Аз се почувствувах леко засегнат от бързината и най-вече от леснината, с която се осъществи моето желание, та промърморих сърдито:

— А как ще направиш колела?

— Ще ги направя някак си — позасмя се татко.

— Но как? — настоявах аз.

— Ами някак си — отвърна татко.

От неопределените му отговори реших, че татко просто се хвали, а всъщност няма да може. Не бе ясно как и от какво ще направи такива сложни кръгли предмети, каквито са колелата. От какво ще ги огъне, как ще им сложи шина? А спици? Лесно е на думи! Не, в никакъв случай няма да може да направи колела. Мама е вълшебница. А татко само се преструва, че всичко може. Той не е вълшебник. Не е всемогъщ.

— Хайде, прави, прави колела — казах аз на татко с груб смях, — да видим как ще ги направиш!

— Ще видим — отговори татко и докато се усетя, чудото стана.

Татко се поогледа наоколо, вдигна от земята едно трупче, отрязано от не много дебело стъбло, взе от бараката окачения трион, сложи трупчето на дръвника, натисна го с коляно и отряза с триона четири кръгчета толкова бързо, че отхвръкналите стърготини напълниха очите ми.

Още не разбирах, че тия кръгчета ще станат колела, а татко изнамери отнякъде четири гвоздейчета и ги закова за сандъка на количката, така че се получиха чудесни колела, изпробва ги дали се въртят и тръгна да кара количката по пътеката.

Тогава разбрах, че и татко както мама е истински вълшебник, и то не какъв да е, а всемогъщ вълшебник. Възторгът ми нямаше граници, а татко, със стърготини и талаш в косата, хвана Рудко и набързо го впрегна в моята арба с помощта на въженца, намерени в бараката.

… Стояхме тримата — мама, татко и аз — толкова скъпи помежду си хора, обичащи и обичани, толкова всемогъщи — и гледахме как Рудко хукна напред по пътеката, возейки след себе си количката, как на завоя тя налетя на един пън, където бе кацнала пеперуда, разпадна се на парчета, и колелата се затъркаляха на разни страни. Рудко размаха опашка и търти да бяга сред зеленината, като влачеше подире си остатъците от количката.

[1] „Не ми ший, майчице, червен сарафан, не прави, миличка, напразно масраф“. ↑

[2] Изъян — (рус. остар.) — щета, загуба, разход. — Б.пр. ↑

[3] Обезъяна — маймуна. — Б.пр. ↑

ОГЛЕДАЛОТО

Момиченцето се наричаше Ксения, но аз й казвах съкратено Ксеня, понякога просто Ксенка. Беше няколко месеца по-голяма от мене, а аз тогава да съм бил тригодишен, още ме обличаха като момиче.

Доведоха я двете майки — Ксенкината и моята, — за да се запознаем, сприятелим и да поиграем заедно.

Ксенка беше дъщеря на нашите съседи, с които живеехме на един етаж, врата до врата.

Баща й беше военен лекар, груб човек, подстриган алаброс. Ръцете му миришеха на карбол, а военната му куртка, с пагони и овална университетска значка на гърдите, вонеше на тютюн и на някаква спиртна напитка — вероятно водка, а също и на горчица и пипер, чиято миризма не можех да понасям. Не можех да търпя и него и ме хващаше страх, особено когато на шега ме хванеше и притиснеше до болка към дебелата си гръд, към твърдата университетска значка и в желанието да ме поизплаши, плющеше край мене с дългия си камшик за езда, който вземаше, когато отиваше в болницата с жълтия си кабриолет. Този бич, тънко сплетен, винаги стоеше у тях в трапезарията. За обед ординарецът поднасяше на масата огненочервен, прекалено подлютен борш със захарнобяла кост с мозък, а в средата на масата имаше сол, пипер и каничка с вода.

Ксенкината майка също не ми харесваше с напудреното си, начервено лице и почернени вежди, със силния си парфюм, с изкуствено подпълнената си отдолу прическа, с нейните силно блестящи мъжки очи, в които, както научих по-късно, капвала атропин за разширяване на зениците. Обличаше се шик, шумеше с копринената си рокля, скърцаше с корсета си и в сравнение с майка ми изглеждаше предизвикателно неприлична, при това пушеше цигари и изтърсваше пепелта в петниста рогова тропическа раковина върху масичката със семеен албум и лампа с копринен дантелен абажур.

Това съседство съвсем не подхождаше на нашето тихо семейство, където нито се пиеше, нито се пушеше, обаче бяхме съседи и това налагаше да дружим и да си ходим на гости.

… и ето че доведоха Ксенка да си играе с мен…

… това беше израз на желанието на нашите родители да укрепят съседските отношения между двете семейства. Ксенка никак не ми харесваше със своите къдрици, грижливо ушита престилка, кръстосана на гърба, и с добре измитите си големи уши. Тя имаше слабо, бледо личице, сини сенки под очите и аз бях вече осведомен, че има глисти, с който се води постоянна и упорита борба. Беше ревлива и винаги ме дразнеше с капризите и сълзите си.

Двете майки — моята и Ксенкината — обявиха, че ние сега сме годеник и годеница и с умиление гледаха как си играем.

Седяхме долу на килима, нареждаме играчките и разглеждаме картинките на моята книжка.

Понякога се пъхахме под дивана и там гледах с омраза Ксенка, като си представях как й премахват глистите: правят и клизма с чесън, дават и лъжичка сладко, посипано с някакъв специален прах против глисти, а после я слагат на бяло порцеланово гърне и си представях, че седи и се цупи с капризното си грозно личице.

Най-после дойде ординарецът и съобщи на Ксенкината майка, че яденето е сложено и господарят се сърди. Отведоха Ксенка, а на сбогуване ни накараха да се целунем, както е прието между годеник и годеница. Наплюнчихме се един друг по бузите, а през нощта ми се присъни, че ние с Ксенка сме наистина годеници: тя беше с дълги провиснали коси, които пораждаха у мене и любовно вълнение и желанието по-скоро да се отърва от тая натрапена годеница.

… И тук ми дойде на помощ вълшебното огледало, което имаше свойството да разголва всички скрити пороци на човека, когато се оглежда в него. Поднесох огледалото към лицето на вече порасналата Ксения, тя се огледа и изведнъж чистата му повърхност се покри като че с черни раковини, които развалиха чистото дотогава като изворна вода стъкло. Лицето на Ксения се обезобрази. То цялото бе сякаш проядено от черните раковини на пороците и аз разбрах, че отдавна силно я мразя…

Събудих се както винаги от слънчевите лъчи откъм улица Базарна, които проникваха през капаците на прозорците, денят беше прекрасен, но това не можеше да разсее отвращението ми към Ксенка, което, колкото и да е странно, изпитвам и досега, въпреки че навярно отдавна я няма на белия свят.

ЖИВОТЪТ НА ДНЕСТЪР

Прекарахме веднъж лятото над Днестър: наоколо имаше хълмове — каменистите предпланини на Карпатите — обрасли с пълзящи треви, нискорасъл пелин, безсмъртниче, с неговите прозрачно лилави листенца, като избелели цветя от гробищата. На някои места чернееха следи от цигански огньове, около които сухата трева беше прогорена от въгленчета и аз събирах тези въгленчета, и си представях циганския табор, нощувал тук: талиги с платно, шатри, циганки в дълги пъстри поли, цигани с рошави бради, тъмносини като къпини. А тъй като тогава много се говореше, че циганите крадат деца, аз здраво държах ръката на мама, когато заспивах, и със заплитащ се език я молех добре да ме пази и да не ме дава на циганите.

На склона край Днестър, където курортистите ходеха да се любуват на залеза, имаше направено огнище: плосък варовиков камък, ограден отстрани от други два варовикови камъка, а отзад за гръб — четвърти камък, доста висока тясна плоча със слюдени следи от малки степни охлювчета и лъскави люспици от опушен кварц. Това огнище мама наричаше трон. Оттук се откриваше особено красива гледка към залеза, пламтящ над сивата от пелин камениста степ, където в розовата на слънцето суха трева изведнъж пропълзяваше водна змия или изправен над дупката си като стълбче, посвирваше лалугер, малък, симпатичен, обърнат с гръб към привечерния степен вятър. Оттук се виждаше отсрещният бряг на Днестър — глинени урви с кръгли черни дупки, откъдето излитаха бързолети и кръжаха над пенестия бързей на Днестър, подмиващ стръмните му брегове.

… Когато най-сетне слънцето залезеше и на небето изгряваха първите няколко звездички, ние се любувахме на разкошната гледка, на параходчето, което по това време винаги минаваше край нас долу по Днестър, като шумеше с колелата и пускаше от огнедишащия комин цял фойерверк от златен дъжд.

Параходчето заобикаляше малкия остров сред реката, където — знаех — се намираше цветарника на някакъв немец, там веднъж ходихме с лодка да купим луковици на зюмбюли и лодката ни се люлееше от вълните, вдигнати от парахода, който се отдалечаваше в тъмнината на звездната нощ, а мама мечтателно го изпращаше с очи и каза:

— Каква прелест е параходът!

И аз повтарях след нея с известни затруднения:

— Кука прелест пуруход…

От което може да се извади заключение, че тогава не съм имал повече от три години.

Впечатлението от огнедишащото параходче по някакъв начин е свързано с едно събитие, станало преди или наскоро след моето раждане.

Става дума за катастрофата в Черно море край Одеса, когато една нощ се блъснали два парахода и загинали много хора. Тази катастрофа с човешки жертви беше тема на разговори в продължение на години, а тъй като единият от параходите се наричал „Колумбия“, то и досега тази дума събужда у мене тягостно чувство.

Навсякъде се обсъждаха обстоятелствата, при които били съдени виновниците за катастрофата. Делото се оказало много заплетено и съдът дълго не можел да разкрие причините за произшествието.

Във връзка с това съм запомнил споменаваното от възрастните име Дорошевич, който написал тогава в „Одесский листок“ фейлетони за трагичния случай, за съдебния процес над капитаните на двата потънали парахода.

Били разпитани много свидетели очевидци, в това число и един грък, който казал със силен гръцки акцент следните думи, обясняващи цялата работа:

„Сли вапори без фонори, пасазири потонули“.

Което значело: параходите пътуваха без фенери, пасажерите потънаха. Гъркът очевидец казвал на парахода „вапор“, което на френски значи „пара“.

И така:

„Сли вапори без фонори, пасазири потонули“.

„Фонори“ значело, разбира се, фенери.

Това бе станало нещо като весела поговорка, която възрастните често произнасяха пред мен.

По-късно в моите представи гъркът свидетел се сля с друг грък — сладкаря Димба от чеховата „Сватба“.

Когато живеехме над Днестър, аз за първи път видях много и различни интересни неща: например, щъркела върху камъшитовия покрив на паянтовата молдавска къщурка, която бяхме наели за лятото. Щъркелът стоеше до голямото, небрежно направено от клончета гнездо, в което жената на щъркела — щъркелката лежеше върху яйцата, а щъркелът, изправен на един крак и притиснал до корема си другия, пазеше щъркелката. От време на време щъркелът отлиташе и донасяше в дългия си клюн храна — малка водна змия или зелена жаба с разперени крачета.

Щъркелът можеше да трака с клюна и това тракане ми напомняше резките звуци от дървеното клепалце на нощния пазач, каквито някога бях чувал нощем у бабини в Екатеринослав.

Татко се научи много умело да щрака с език, подражавайки на щъркела, и често в желанието си да позабавлява мене и мама, заставаше срещу щъркеловото гнездо с ръце пъхнати в колана и вдигнал високо брада, звънко, отсечено отчетливо щракаше с език и викаше щъркела на разговор.

Щъркелът започваше да отговаря на татко, а ние с мама се смеехме с глас и мама през сълзи казваше на татко:

— Престани, Пиер, ще ни умориш от смях. Държиш се като хлапе.

Мама го наричаше Пиер; аз мисля, че това „Пиер“ го бяха взели от „Война и мир“, книга, която в нашето семейство се смяташе за свещена.

… За цял живот запомних молдованците с техните цървули от неощавена кожа, кожените им жилетки и високите овчи калпаци, които носеха въпреки лятната жега…

В Карпатите валяха дъждове, топяха се снеговете и тогава Днестър изведнъж потъмняваше, набъбваше, излизаше от бреговете, така че каменната дига срещу нашата къщичка оставаше под водата и над нея с главозамайваща бързина се носеха дълги вълни, от които вятърът откъсваше парчета сива пяна, каквато имаше по целия бряг, по крайбрежните храсти, събираше ги между тръстиката, почти изцяло заляна от придошлата вода с черните фунии на смъртно опасните водовъртежи.

През тези дни в Днестър често се давеха хора и от нашата къща аз следях със страх зловещите облаци и водните маси, които се издигаха и падаха като въртележка.

След няколко дни дъждовете в Карпатите спираха и водата в Днестър спадаше — понякога дори под предишното ниво, — дигата пак се показваше изпод водата, а по пясъчните плитчини ходеха щъркели и кълвяха между полуотворените черупки тлъсти речни миди с неприятен черен цвят.

Отивах към плитчината, осеяна с раковини, и се дивях на техния вид, на дишащите им половинки, които ту се отваряха, ту се затваряха, като че не им достигаше въздух. Учудвах се, че са живи, че дишат, че сякаш си подават езиците.

Когато започваше наводнение и дигата се скриваше под водата, ние с мама викахме:

— Довиждане, дига!

А когато водата се отдръпваше, ние приветствувахме появяването й изпод водата пак с викове:

— Здравей, дига! Ку-ку, дига!

Два-три пъти през лятото татко трябваше да отива по епархийски работи за няколко дни в Одеса, до която, въпреки че беше близко, съобщенията бяха много неудобни: с прехвърляне на сал, и с две железопътни прекачвания. Знаех само, че татко трябва да стигне пеша до някаква си Резина — голямо село, или дори малко градче с магазини и поща, — после да се прехвърли със сал до Сахарна, а оттам да стигне по някакъв начин до железопътната гара Рибница, където веднъж, отивайки на курорт, наистина видях през прозореца на вагона огромна, току-що хваната моруна, която вдигаха с кука за опашката, слагаха я върху железничарския кантар, посипан с едра сол, и някой с възторг извика, че рибата тежи един и половина пуда.

Обикновено очаквахме връщането на татко с огромно нетърпение, всеки ден излизахме да го посрещаме. А той се появяваше винаги неочаквано и винаги в първата минута не си приличаше.

Веднъж отидохме с мама да го посрещнем на пътя, а в това време през Днестър, отнасяна от течението, плаваше от отсрещния бряг към нас лодка, на чиято кърма седеше пътник, облечен в черно, с дълга коса, който със своя вид напомняше на млад монах или на псалт. Отначало не му обърнахме внимание, но изведнъж мама замаха с чадъра, който носеше на рамо и извика:

— Пиер! Пиер! Господи, не можах да го позная!

В лодката беше моя баща с добре познатата ми плетена кошница на колене. Като ни видя, татко на свой ред почна да размахва черната си широкопола шапка с избеляла панделка. Оказа се, че е слязъл на по-предишната гара и е решил да се прехвърли на другия бряг не със сал, а с лодка, за да спре на дигата точно срещу нашата къщичка, която бе кацнала върху каменистия хълм, обрасъл с пелин, и бе толкова красива с щъркела на покрива.

За тия няколко дни тила на татко бе обрасъл с истинска грива, лицето загоряло, черното лятно палто — потънало в прах и мама, като го прегръщаше и целуваше, току възкликваше:

— Ах, Пиер, я се виж на какво приличаш! Да вървим по-скоро да се измиеш. Вратът ти е просто черен от пътуването.

А аз се мъчех да измъкна дървената запънка, да вдигна капака и да погледна в скърцащата кошница, защото знаех, че там непременно ще има за мене подаръци от града; после татко ме качваше на прашното си рамо и ние — татко, мама и аз, весело вървяхме по черния селски път към къщи. Струваше ни се, че освен нас тримата, няма никой друг на света.

… как се обичахме ние тогава!…

Друг път тръгнахме да посрещнем татко, излязохме на пътя и незабелязано стигнахме до Резина, където в покрайнините след неотдавнашните дъждове пътят се бе превърнал в непроходима локва, която не можехме да заобиколим, защото от двете страни на пътя се издигаха слепи зидове! Спряхме се с мама и изведнъж видяхме татко с неговата широкопола като на Максим Горки шапка, с лятното прашно палто, с пенснето и с познатата кошница в ръка; той внимателно се промъкваше между каменната стена и разводнените коловози на пътя, с отразеното в тях на ленти небе, вървеше с бавна и предпазлива стъпка по съвсем тясната ивица суха земя, леко посурваше рамо по зида, при което по ръкава му оставаха бели следи. Вървеше, без да ни забелязва, добродушно усмихнат при мисълта за скорошната си среща с нас, от блаженството, че се завръща при жена си и сина си.

Ние с мама притихнахме и дълго му се радвахме, без той да ни забележи.

… най-чудното беше, че след около шестдесет и пет години, когато всичко в света и в мене се бе променило, когато отдавна вече ги нямаше на белия свят нито мама, нито татко и остана само лекият, нежен и тъжен спомен за тях, аз се озовах веднъж в Резина и веднага познах мястото, където татко се промъкваше по края на пътя и посурваше рамо по каменния зид.

Тук дотолкова нищо не се бе изменило — дори огледалните ивици пак блестяха в гъстата черна кал на пътя, — та не бих се учудил, ако изведнъж видех татко, млад, с избеляла широкопола шапка, с кошница в ръка, брадат, прашен, добър, внимателно да се промъква към къщи — при мене и при мама.

Слязох от автомобила, опипах все същите варовикови камъни по зида, откъснах си стръкче суха сребриста тревица, която растеше досами зида и едва ли не плачейки от неволна скръб, се върнах в колата и помолих да тръгнем обратно край Днестър към Сахарна, а оттам за Оргеев, където през Първата световна война, по времето на Керенски, корниловци едва не ме разстреляха, а после към Кишинев, скъп и незабравим, защото там се запознах с Котовски през лятото на 1917 година…

И докато колата обръщаше, аз съгледах над тясната улица, над двата каменни зида да виси като закачен, с разперени крила и спуснати дългокраки нозе познатият ми щъркел и да ме разглежда с учудване — такъв стар и съвсем различен от онова малко момче с кръгло лице и тесни монголски очички…

Веднага си спомних нещо от нашия тогавашен живот на Днестър, отдавна-отдавна забравено.

Имахме познат местен арендатор, който ходеше с брезентово пардесю и мужишки ботуши. Кой знае защо той идваше понякога у дома и пиеше чай. Имаше странно име:

„Кисел Пейсахович Гробокопател Посесор“.

Така бе напечатано на голямата визитна картичка, която връчи на мама и татко при първото си посещение.

И още нещо.

Тук за първи път видях как дърпаха ушите на едно момче. И досега не мога да забравя това ужасно зрелище.

До къщичката в тоя прелестен кът край Днестър, наета като нашата за през лятото от някои си Меснерови, видях в градината им мадам Меснер, която правеше нещо на своя син, малък кадет с широки черни панталони и ленена лятна рубашка със сини твърди пагони. Момчето беше много по-голямо от мене и аз го възприемах като младеж. Толкова по-страшно беше онова, което видях. Отначало ми се стори, че те — мадам Меснер и нейният син кадет — играят на някаква странна игра. После си помислих, че мадам Меснер мие сина си с две гъби, които държи в двете си ръце, и дори забелязах как по зачервените бузи на кадета и по носа тече вода.

Това ме учуди.

Но като се доближих до плета, покрай който растеше блестящ на слънцето розов и червен слез, видях, че госпожа Меснер дърпа ушите на сина си. Дотогава бях само чувал, че понякога лошите възрастни хора дърпат ушите на децата, но не бях виждал подобно нещо и, право да си кажа, не вярвах много-много на това, мислех си, че така се говори само за да сплашат децата и да ги накарат да бъдат послушни.

И ето сега пред мен се откри ужасната истина: пред очите ми дърпаха ушите на голямо момче.

Мадам Меснер бе забила здраво опитните си ръце в ушните миди на родния си син, дърпаше ги напред-назад, и дори ми се стори, че чувам как пращят хрущялите им. Ушите на кадета бяха яркочервени и отекли и по цвят напомняха на цъфналия наоколо слез, сред който ставаше всичко това.

Мадам Меснер, набита светлоруса немкиня с малко пенсне, което се тресеше на порестия й напудрен нос, с копринена блуза, шумоляща на дебелия й гръб и силно стегната в талията, с колосана престилка — преди това бе пекла на малката газена печка Грец своя ябълков щрудел, — със зли воднисто-светлосини очи и двойна розова брадичка, действуваше с пухкавите си ръце като с лостове, с настървено упорство дърпаше подпухналите уши на момчето и неговото пурпурно лице бе облято в сълзи и изкривено от болка.

Чудесният ведър свят, грейнал в това росно утро край Днестър, изведнъж помръкна; едва не загубих съзнание; мама ме вдигна на ръце, притисна ме към себе си и пребледняла от негодувание ме отнесе по-далече от отвратителната сцена.

Не можах да забравя това много дълго.

Понякога в Одеса срещах на улицата вече порасналия кадет Меснер и се поздравявахме, при което все не можех да откъсна поглед от неговите малко щръкнали уши…

… За последен път се срещнахме по време на Първата световна война. Аз пътувах седнал върху раклата на тридюймовото полско оръдие, а той яздеше на кон срещу нашата батарея, беше с дълъг кавалерийски шинел, с хусарска фуражка, с кожена походна кутия за цигари през рамо и в ръката си с велурена офицерска ръкавица държеше камшик. Това беше край Минск през люта зима, в гъста смърчова гора, сред потънали в преспи дървета, зад които залязваше червено ледено слънце, и някъде наблизо беше артилерията, миришеше на дим от войнишките огньове, накладени от смърчови клони.

Меснер — вече красив млад мъж с мустачки — не ме позна и мина край мене, като поглаждаше коня си по шията. Погледнах след него. Зачервените му от студа уши ярко светеха срещу залязващото слънце с леден ореол…

Изведнъж си спомних живота на Днестър, татко, мама, черната следа от цигански огън сред каменистата земя, обрасла с пелин, спомних си въгленчетата от огъня и щъркела, който сякаш висеше над нас в разперени черно-бели криле и спуснати дълги крака.

МАНДОЛИНАТА

Научих, че един гимназист от нашия клас е отличен музикант и дори веднъж участвува в гимназиално литературно-музикално утро, като донесе своята мандолина в сив бархетен калъф, завързан с копринен шнур, и изпълни няколко руски патриотични песни, от които най-ми харесаха вариациите върху известната песен: „Слушам, пее чучулига, пее славеят безкрай. И догдето поглед стига, туй е руският ми край!“.

Самият директор и дамите покровителки в бели атлазени рокли, скроени като руски сарафани, с бяло-синьо-червените ленти на розетките на Съюза на руския народ, ръкопляскаха на младия музикант и това реши въпроса: заклех се да се сдобия с мандолина и да се науча да свиря разни концертни пиеси и бални танци като па дьо катър или например като хиавата.

Не ще и дума, че молбата ми да ми купят мандолина не срещна вкъщи никакво съчувствие. Както трябваше и да се очаква, леля насмешливо сбърчи устни и доста злъчно иронизира моята нова безпочвена фантазия. Женка тактично не каза нищо, но в светлокафявите му очи зърнах огледалния блясък на присмеха, което ме вбеси, а татко не на шега се разсърди, почука с показалец по масата за хранене и ме нарече мързеливец и двойкаджия, който вместо да поправи бележките си мечтае да свири на такъв просташки еснафски инструмент, какъвто е мандолината, от което, каза той, и без това нищо няма да излезе: само ще се хвърлят на вятъра пари за инструмента и за плащане на някой шмекер, който дава обявления във вестника, че за петнадесет урока по петдесет копейки на урок може да научи човек да свири на мандолина.

Тъй като познавах добре характера на татко, аз не отстъпвах, настоявах да ми купят мандолина и давах честна дума, че ще си поправя всички двойки и занапред старателно, добросъвестно ще уча.

Горещях се и доказвах на татко голямата необходимост от музикално образование, което така или иначе облагородява човека. Знаех, че татко е на същото мнение, че и той много обича музиката. Успях да го убедя, че съм сериозен в намеренията си, след което татко се предаде и ние двамата отидохме с новия електрически трамвай на белгийското дружество в центъра на града, където за четири рубли и половина купихме превъзходна италианска мандолина с перце от костенурка, пъхнато между удвоените струни на инструмента. Перцето отделно струваше четирийсет копейки.

Забелязах, че плащайки за мандолината и перцето, татко се разстрои, като погледна в портмонето си, но се съвзе навреме и бодро усмихнат ми каза:

— Надявам се, че ще се отнесеш сериозно към своите занимания по музика. Помни — прибави той с въздишка, — че покойната ти майчица беше превъзходна пианистка и мечтаеше да види децата си музиканти.

— Давам честна дума! — възкликнах с жар.

— Дай боже — каза татко.

В трамвая, по пътя за вкъщи, нежно притисках мандолината, възхищавах се на съвършената форма на лекото й кухо тяло, направено от здраво слепени ивици палисандрово дърво, на издутия й гръб, красиво стесняващ се към грифа, на всички подробности на механизма й, на седефените кръгчета по грифа, на металните деления, но не както при термометрите, а някак неравномерно отдалечени едно от друго — най-горе бяха най-нарядко, а колкото по-надолу отиваха ставаха по-нагъсто, в което се криеше някаква загадъчна закономерност.

Искаше ми се още тук, в трамвая, да метна крак връз крак, да сложа мандолината на коляното и като обигран музикант, с ловки движения на перцето да изтръгна от обтегнатите удвоени метални струни красиво трептящо тремоло. Но се сдържах и само скромно поглеждах към пътниците, които положително бяха във възторг от моята нова, блестящо полирана мандолина.

… всичко това обещаваше много радости, а в най-близко бъдеще — когато след петнайсет урока се научех да свиря на мандолина — може би дори слава.

Горях от нетърпение да тръгна по-скоро на уроци при учителя по мандолина и всяка свободна минута сядах насред стаята на стол, кръстосвах крак върху крак и наведен над мандолината, се опитвах да изтръгна от струните й твърдо, равномерно тремоло.

Изглеждаше толкова просто!

Но перцето се изплъзваше от пръстите ми, а разширеният му край леко се огъваше, при което металните струни издаваха силни и крайно немузикални звуци. Дори не бяха звуци, а някакво дрънчене.

Леля си запушваше ушите с кутретата и се затваряше в стаята си, а Женка се правеше, че не ми обръща внимание.

После започнах да ходя при учителя по мандолина — млад човек с много тесни, сини панталони, с униформена куртка на телеграфо-пощенски чиновник и под нея руска рубашка, с дълги светлоруси мазни коси, прибрани зад ушите. Миришеше на тютюн и през по-голямата част от урока тъпчеше унгарски гилзи Катик с лек златист тютюн Асмолов и ми разказваше любовните си приключения, като почесваше с нокътя на малкия си пръст своя пъпчив нос.

Аз се оказах толкова невъзприемчив, че не се научих да свиря дори гамата.

Всичко свърши с това, че постепенно спрях да ходя на уроци по музика, а вместо това се шляех с мандолина под мишница из града, само и само да не отида при учителя в неговата грижливо подредена, но много тясна сутеренска стаичка, претъпкана с всякакви евтини, безвкусни украшения. Тази стая учителят бе наел у евреин шивач, където винаги ме посрещаше особена, упорита миризма на пържена риба, канаваца, детски пелени, където вечно цареше угнетяваща тишина, нарушавана от отсеченото тиктакане на часовниковото махало и безкрайните трели на канарчето.

Парите, който ми даваха да плащам за уроците, харчех за минерална вода със зелен сироп „прясно сено“ или „ром-ванилия“, за рахат локум, баклава и други източни вкуснотии, за прекалено сладките, сякаш лакирани рожкови и ядки от кокосови орехи…

Чувствувах се голям подлец и щом се върнех вкъщи, внимателно слагах мандолината върху черния гардероб в нашата стая, където висеше татковият нов редингот и нашите нови ученически униформи. Най-накрая намразих мандолината, която не оправда моите надежди и се превърна в постоянна улика.

За щастие, татко някак разсеяно се отнесе спрямо моето охлаждане към музиката, махна с ръка и престана да дава пари за учител.

… оттогава мандолината лежа няколко години върху гардероба в сивия си бархетен калъф, ушит от леля. Мандолината се покри с прах и издаваше присъствието си само чрез тихите музикални акорди, с които откликваше на всеки, дори най-слаб звук, стигнал до нея през бархетния калъф: на тракването на входната врата, дрънването на звънеца, стъпките по коридора, шума от водата в клозета, конския звук по улицата, дрънченето на кабриолет, напевния глас на точилар или калайджия, на ехото на минаващ някъде военен оркестър, на редкия, потискащо тъжен звън на камбаната през великите пости, на кучешкия лай, дори на шумоленето на мишки, търкалящи бучка захар зад бюфета, както и на всеки среднощен шум, дори на изпукване от отлепящи се тапети…

Странно, че никой освен мене не забелязваше въздишките на мандолината, които прозвучаваха откъм шкафа като укори на съвестта. Тези въздишки вселяваха у мене необясним страх. Боях се да остана в празното жилище насаме с мандолината, която ловеше всеки мой дъх, следеше от шкафа всяка моя крачка, като че музикално повтаряше и най-съкровените ми мисли.

Понякога се събуждах нощем от необяснима тъга и веднага мандолината върху шкафа също се събуждаше и започваше едва чуто да звънти с удвоените си като железопътни релси струни. Започваше безсънието. Възглавницата пареше бузата ми. Мандолината със сладникав звън се обаждаше на татковото хъркане, на сладкото Женкино мляскане и хлипане на сън.

Мандолината беше върху гардероба до самата стена, аз не можех да я видя от кревата, дори когато лунната светлина на късната есен се промъкваше в стаята през капаците на прозорците, но въпреки това я виждах ясно, легнала в сивия калъф върху своя силно издут гръб, а отгоре плоска, със срязано лице, с отворен, меко очертан овал на устата, както при трагическите гръцки маски.

Но важното бе, че сякаш виждах дълбоката й утроба, където се напластяваха и резонираха най-разнообразни звуци не само от нашето жилище, от нашата улица, от нашия град, от нашата империя, но и от цялото земно кълбо, от неговото минало, настояще и бъдеще — зловещи, едва чути акорди, хорал от военни приготовления, струпване на военни части, музика при паради и срещи на монарси, църковни песнопения, камбани, молебени, тайно движение на подводни лодки, чумна напаст и надигаща се война, бой край Сморгон, полъх на смъртта, от която няма спасение за моята беззащитна, почти детска душа.

Мандолината ме измъчи с хилядите нощни страхове, с мъките на моето съзряване, докато най-после, притискайки я към гърдите си като крадец, излязох на пръсти от нас, изтичах по стълбата под съпровода на нейните укорни акорди, отидох в града и след безкрайни унижения в различни магазинчета и бараки за вехтории, най-после я продадох за смешната цена — осемдесет копейки, от които едната монета от двайсет копейки после се оказа фалшива, оловна, груба работа на местни несръчни фалшификатори на монети, намерили убежище в катакомбите или в свърталищата на Молдованка.

Вече не помня за какво изхарчих нечестно придобитите пари: може би съм ги проиграл, когато на тавана на Мирошниченко играехме с Жорка Собецки на 31, а може би — за друго нещо.

Не зная, наистина не помня…

Проклетата мандолина, на която възлагах толкова надежди, а в крайна сметка не ми даде нищо — само мъчителни музикални въздишки, празни акорди…

ПРЕДИ ВЕЛИКДЕН

Всичките ни квартиранти си имаха своите странности и прищевки.

Например, един от последните — кандидат за съдебна длъжност — държеше в клетка някаква птица, скорец или дрозд, не помня точно. Май скорец. А може би — дрозд.

Настани се при нас на улица „Пироговска“, когато вече се бяхме преместили в новия съпритежателски дом.

Наемателят бе дошъл у нас, когато бях вече на фронта като доброволец артилерист.

Преди Великден помолих за двуседмичен отпуск и без да предупредя татко, за да го изненадам, неочаквано пристигнах от позициите край Сморгон, където тогава имаше затишие, за да прекарам отпуската у дома, в милия бащин дом.

Леля вече не живееше у нас, бе заминала за Полтава при роднини, тъй като смяташе за завършено моето и Женкиното възпитание, и своя дълг пред сестра си, нашата покойна майка, за изпълнен.

Тя жадуваше за личен живот и лично щастие.

… Когато сутринта направо от гарата пристигнах в квартирата, облечен в бойния си артилерийски шинел, с черна раница на гърба, с нож на колана, у дома нямаше никой, само една нова, непозната за мен прислужница извършваше предвеликденско основно чистене. Широко отворените прозорци бяха вече добре измити, избърсани и пролетното небе като че се люлееше на пантите в мокрите рамки.

Априлско течение обикаляше из цялата ни просторна нова четиристайна квартира с електрическа арматура и радиатори за парно отопление и слънцето лежеше на яркожълти восъчни квадрати върху новия лъснат паркет.

Като ми отвори вратата, прислужничката държеше в ръка празна клетка. Тъй като ние никога не сме държали вкъщи птици, разбрах, че телената клетка принадлежи на новия наемател, заел бившата лелина стая, за което татко ми бе писал до военната ми част.

По изплашеното лице на новата прислужничка течаха сълзи и разбрах, че се е случило нещастие: докато тя чистела клетката, дроздът изскочил през вратичката, кацнал върху шкафа, озърнал се насам-натам, а после хвръкнал през широко отворения прозорец — и дим да го няма.

Новата прислужничка каза, че квартирантът, боже опази, страшно ще се разсърди, защото много е свикнал с дрозда и всеки ден сам му сменя водата, насипва му конопено семе и на никого не разрешава да припари до клетката.

Още не бях успял да се нарадвам на свободата и на чистотата на квартирата ни с всички белези на предстоящия Великден: поникналото зелено хълмче крес-салата, тесните саксии с напъпили зюмбюли, чинията с прясно боядисани великденски яйца, фиксирани с оцет и натрити с прясно масло до огледален блясък — червени, зелени, лилави, грейнали от отражението на прозореца, докато празните пакетчета от боята се валяха в кухнята и на всяко пакетче бе нарисувано цветно яйце, от което се излюпва жълто пиленце.

… и в трапезарията на пианото лежеше току-що полученият нов брой на „Лукоморе“ с пъстър букет ярки лалета върху гланцовата корица, което придаваше на дома ни по-празничен вид…

Не бях се порадвал още на всичко това, когато в антрето се чу рязък звън и на вратата се появи нашият нов наемател — доста млад простичък момък с разкопчано цивилно палто, с униформената фуражка на човек от съдебното ведомство и с шалче, свободно омотано около здравата розова шия с пуешка адамова ябълка.

Кандидатът за съдебна длъжност отстрани от пътя си пребледнялата като мъртвец прислужничка и без да ми обърне внимание, с весело подсвиркване влезе в своята, тоест в бившата лелина стая и само след миг свиркането престана.

Настъпи тягостна пауза и току изведнъж квартирантът се показа на прага на бившата лелина стая вече без палто, при което:

… „ликът му бе ужасен“…

— Фрося — едва чуто, с лек украински акцент, попита той, — къде е дроздът?

Фрося покри лице с престилката и зарида.

— Питам къде е дроздът? — още по-тихо продума наемателят.

Фрося продължаваше да ридае.

Наемателят още веднъж погледна към празната клетка, после към широко отворения прозорец, към съседния покрив, над който се синееше чистото великденско небе с трепкащи във въздуха чучулиги, кой ги знае как долетели от полето в града, после с трагично лице, пълно с решителност, ако стане нужда да извърши дори убийство, каза:

— Птицата да бъде налице!

Аз стоях в антрето и се усмихвах, забавляваше ме безсилната ярост на младия човек — бъдещ съдебен бюрократ — непомирисал барута, окопал се в тила и нямащ никаква представа какво е това стрелба на немската тежка артилерия по нашите блиндажи.

… и трябва да си формен неврастеник и тилов герой, та да искаш обратно изхвръкналата на свобода птица. Отлети ли, братко, няма да я хванеш. Свършено е…

Скоро пътувах в празен вагон за фронта край Сморгон и в беларуските гори блестяха езера от снежна вода.

„Далече от южни морета сърцето се чувствува спокойно, сърцето се чувствува спокойно и пълно е то с тишина. В прозорец открит на вагона дърветата пролетни дишат, дърветата пролетни дишат и свежата мокра земя. Блатата затичват се горски и в тях са звездите сребристи, люлени от хладния вятър — от пролетна тръпка трептят. Петна от прозореца светли по брезови клончета бягат, в коприна изтънчено греят, в дантела от млади ели. Предчувствие броди за щастие с априлското опиянение, витаят, горят и запяват пролетни песни в кръвта. Подава се плахият изгрев през сълзи, мъглите полазват по скалните проломи. Пеят градинките гарови росни — на славей звучи песента…“

РАЖДАНЕТО НА БРАТЧЕТО

Когато бавачката ме върна от разходката, съблече ме и аз влязох в гостната, беше вече почти тъмно, а мама и още някаква жена седяха една до друга в креслата до масичка, покрита с кадифена покривка, и разглеждаха някаква книга.

Книгата не беше дебелият, добре познат ми албум в медни пружинени закопчалки и дебели лакирани бели картонени страници със златен ръб, по които бяха наредени семейни фотографии.

Този албум винаги се намираше до газената лампа, поставена на високо краче, с красив бронзов резервоар и матов абажур във вид на полуразтворено лале, откъдето се подаваше връхчето на лампеното шише, над което нагрятият въздух винаги трептеше.

Когато се стъмнеше, донасяха вече запалена лампата от кухнята, където се пълнеха с газ и палеха всички наши лампи, и тогава малката гостна със стара мека мебел ставаше в моите очи някак си особено уютна вечер, почти приказна, за което много допринасяше сянката на фикуса с овалните му листа, които изведнъж ясно, но не рязко се появяваха върху изтритите, леко позлатени тапети.

Но тоя път беше станало доста тъмно, а запалена лампа все още не бе донесена.

Жената, седнала до мама, познах отначало по черните вълнени дрехи, пропити с приятна миризма на тамян и зехтин за кандило, а също по белия цвят на закръгленото й лице, обкръжено от колосания край на касинката, подаваща се изпод черната монашеска забрадка.

Тя беше възрастна милосърдна сестра от Стурдзовската евангелистка община и имаше някакво не съвсем ясно за мене, близко отношение към нашето семейство, особено към мене: чувал бях как възрастните казваха за нея, че тя ме била поела.

Но какво значи поела не разбирах, само чувствувах в това някаква необяснима, тъмна тайна. Ясно разбирах, че невинаги съм живял на тоя свят: отначало съвсем не ме е имало, но съм съществувал, а дори да съм съществувал, то съм бил ни жив, ни мъртъв в някакво тайнствено място и Акилина Афанасиевна, така се наричаше сестрата от Стурдзовската община, по някакъв начин ме е спасила оттам още съвсем мъничко бебе — поела ме е с пълните си топли ръце, като че намазани, по далечно сходство с името й, с неприятно сладникав глицерин, какъвто веднъж лизнах от тапичката на маминото шишенце.

В нашето семейство Акилина Афанасиевна се смяташе като далечна роднина и на големи празници идваше понякога у нас.

Веднъж ние с мама отидохме да я посетим в Стурдзовската община — сграда, която не приличаше на руска, построена от някакъв здрав груб камък, с часовник над входната врата, и аз помня тъмния тесен коридор, студения здрач там и окаченото на три верижки цветно кандило, което гореше пред иконата.

… По цялата дължина на коридора имаше пътека, която заглушаваше стъпките ни…

Мама не успя да ме хване за ръката, когато аз вече откачих синджирчето от гвоздея и кандилото тежко тропна на пода, угасна, започна да дими, зехтинът му потече по пътеката, а най-ужасното беше, че в този миг в дъното на коридора се показа настоятелката на общината в черна царствена мантия, с висока патерица в ръка и изразът на бледото й слабо лице с високо вдигнати, гъсти като мустаци вежди беше страшен.

Така се изплаших — особено ме уплашиха кипарисовите марангозени броеници, висящи на ръката й, — че едва не припаднах, а тя се приближи до мен и леко, но доста болезнено ме шляпна по ръцете и процеди през стиснатите си устни:

— Отвратителен немирник.

Сега вече не помня как ме изведоха от общината, където така се посрамих, но оттогава, кой знае защо, у мен се появи увереност, че Акилина Афанасиевна ме е поела именно тук, от този мрачен коридор с тесни готически прозорци, с димящо над пътечката кандило и с черната фигура на настоятелката, насочила към мене високата си патерица, и в душата си винаги таях благодарност към Акилина Афанасиевна за това, че ме е поела с меките си пълни ръце и ме е изнесла оттук на божия свят, в света, където слънцето грее, листата трептят, врабчетата скачат и по небето над дългия железен покрив на когановския приют тичаха весели облаци, гонени от ланжеронския вятър.

Сега в тъмната гостна видях Акилина Афанасиевна с нейната кожена акушерска чанта върху коленете. На масичката забелязах отворена книга, такава книга у нас нямаше: сигурно я беше донесла Акилина Афанасиевна. Забелязах, макар да беше доста тъмно, че книгата е с картинки и веднага се покатерих на мамините колене да разгледам картинките. Неудобно ми беше да седя там, тъй като ме подпираше много надебелелият й в последно време корем, на което впрочем не обръщах особено внимание. Теглех се към отворената книга с желание да разгледам рисунката, която не се виждаше ясно в мрачината. Рисунката ми се стори странна, необикновена, тъй като не намерих в нея изображение на познати предмети — хора, дървета, животни, къщи, тоест всичко онова, което обикновено има в книгите и се нарича картинки.

Видях картинка, която изобразяваше нещо подобно на извита краставица с подгъната едра глава и както ми се стори, със заспали детски очи.

— Какво е това? — попитах аз мама.

— Това не е за деца — отговори мама.

— Да, но какво е? — настоявах аз.

— В тъмното не може да се разбере — каза шеговито усмихната Акилина Афанасиевна.

Тогава поисках да донесат лампа. Донесоха лампата, но в това време книгата изчезна. Бяха я скрили някъде. Изчезна картинката, която всели смут в душата ми.

На сутринта почувствувах, че нещо у дома не е наред: мама не ставаше от леглото, татко ходеше по стаите и си личеше, че няма намерение да отива на училище. В гостната пак се появи Акилина Афанасиевна с чантата си.

Дадоха ми да пия чай с мляко, облякоха ме топло като за дълга разходка, в палто и гамаши, мама ме целуна със сухите си устни по челото и каза, че готвачката ще ме заведе за цял ден на гости при едни познати, които живеят зад циклодрума, близо до Ланжерон, срещу празното място, където по-късно направиха новата част на Александровския парк, а тогава там растеше кафяв есенен бурен и стигаше чак до стръмния бряг, сякаш надвиснал над бушуващото мръсно море, и поривистият силен вятър превиваше на една страна сухите трънки — ветрогони и бръскаше в лицето студена прах, смесена с влакънца от репей.

Студено ми беше в есенното палтенце, вече поотесняло, и тънките вълнени гамаши не ме топлеха.

Цял настръхнал влязох в непознатата квартира, където вече ме очакваха. Изтичаха насреща ми две момиченца, показа се с ласкава усмивка майка им, после видях баща им — полковник с бакенбарди, в мундир на пограничен офицер.

Той се люлееше в един стол-люлка и снизходително ме потупа по бузата с костеливата си ръка, която ми напомни на покойния ми екатеринославски дядо, маминия баща, същия, който някога ми подари Лимончо.

Жилището на новите ми познати беше просторно, богато, с топла остъклена тераса, цялата в тропически растения и клетки с канарчета, там имаше още дълга маса за хранене и наредени около нея градински плетени столове.

Момичетата бяха по-големи от мене — високи, слаби, учтиви, приветливи. Развличаха ме както възпитани домакини развличат не много интересен гост: даваха ми да пия какао с кифли-рогчета, показваха ми картонен театър-играчка, рисуваха заедно с мене върху особено матово стъкло различни предмети и в цялото им мило, деликатно поведение прозираше съчувствие, тъга, дори тревога, които не разбирах.

Майка им пушеше много тънки цигари, изтърсваше лилавата пепел в седефена раковина и сегиз-тогиз ме викаше при себе си и галеше остриганата ми, твърда на темето коса…

(Не забравяйте, че имах две връхчета на темето, аз бях „щастливец“.)

… При това изразът на лицето й ставаше съчувствено тъжен и изпълнен с едва прикрито любопитство.

Нашата готвачка отдавна си бе отишла, а аз чух как майката на момичетата й казва да не се безпокоят за мене: ако работата се проточи, ще нощувам в гостната им на столове.

Но какво можеше да се проточи?…

Тревога обзе душата ми. Безпокойството ми растеше и аз, кой знае защо, си представях чантата на Акилина Афанасиевна и картинката в книгата, чийто смисъл не можех да разгадая, макар и да предполагах, че загадката на моето отиване в чуждата къща е свързано тъкмо с тая неразгадана картинка, в това като че свито на кълбо телце с голяма сънена глава, отпусната надолу, в странната личинка, която вчера не пожелаха да ми покажат на светлината на лампата.

… струва ми се, че се казваше не Акилина Афанасиевна, а Савишна. Да, точно така. Но това няма значение, както не би имало значение, ако се казваше не Акилина, а Гликерия…

Момичетата имаха бона[1] и тя ни заведе на разходка в Ланжерон, където високите вълни се нахвърляха върху скалите и размътеното море се показваше тук-там с ярката зеленина на октомврийската буря.

Пак ми беше студено и боната вдигна яката ми с избродирани малки котви и зави шията ми с цветен вълнен шал, от което се почувствувах още по-самотен.

Под тъмните облаци, устремени на върволица над Ланжерон, край стръмния бряг в сухия бурен лежаха войници, които имаха учение, както узнах от боната — радиотелеграфна рота. Пускаха в небето платнен, така наречен балон-хвърчило и той под напора на силния вятър трещеше и се издигаше косо все по-нагоре и по-нагоре към черните облаци, привързан за тънко стоманено въже, което скрити в бурена войници със зелени пагони размотаваха от голяма желязна макара. До тях в репея бяха полираните дървени сандъчета за електрическите батерии, съединени чрез черен проводник с балона-хвърчило, откъдето от време на време, както ми се струваше, изскачаха малки сини светкавици — искри от гръмоотвода на радиотелеграфа.

Боната ми обясни, че войниците изпращат електрически телеграфни сигнали на миноносеца, който се гмуркаше в бурните вълни срещу Ланжерон. Видях върху мостика на миноносеца малка фигура на матрос, който подобно на вятърна мелница размахваше ръцете си, с две сигнални флагчета в тях.

Във всичко това имаше нещо ново, зловещо военно, някакво тъмно предзнаменование, и аз, пъхнал ръчички в ръкавите на късичкото си палтенце, се чувствувах сирак.

Прекарах при познатите целия ден, закусих, обядвах и вечерях, при което, спомням си, ме порази богатата вечеря: войникът-ординарец със зелени граничарски пагони и бели платнени ръкавици поднесе пържени кокоши котлети със зелен грах, а на масата върху порцеланова дъсчица имаше сълзящо швейцарско сирене с големи дупки.

Настъпи вечерта. Стъмни се= Откъм Ланжерон духаше вятър.

Лампите бяха отдавна запалени. Златните рибки в аквариума заспаха, увиснали като хипнотизирани сред водораслите, обсипани с бисерни нанизи от въздушни мехурчета.

Странният ден, прекаран при чужди хора, впечатленията от балона-хвърчило с цветни платнени плоскости, който косо летеше нагоре, в облаците, искрите, изскачащи от антената, шумът от развълнуваното море и от разлюшкания бурен умориха мозъка ми, очите ми сами се затваряха, започнах да капризнича и майката на момичетата най-сетне поръча да ме сложат да спя на допрени столове в гостната, сред декоративни растения, бронзови статуетки и големи картини в позлатени рамки, една от които особено ми харесваше, но и ме плашеше с красотата си: черноока неаполитанка, с вдигнато в ръка дайре.

Ужасих се от мисълта, че ще се наложи да спя — като сираче! — в чужда къща и през нощта ще ме гледа с черните си очи италианката, пристегната с червен колан.

Но в същото време дойде готвачката ни, възбудена, весела и ми каза:

— Е, слава богу, имаш си братче, да вървим по-скоро у дома, майка ти се безпокои за тебе.

Беше донесла оренбургския шал, с който ме зави над палтото и който, както ми се струваше, винаги излъчваше топлата, домашна, малко кухненска миризма на екатеринославската баба, и скоро, едва държейки се на крака, с натежали за сън очи, с ланжеронски бурен в плетените гамаши, се озовах у дома, в нашето малко тристайно жилище, необикновено ярко и весело осветено от лампи и свещи.

Преди да видя току-що появилото се на белия свят братче — за което все не можех да повярвам, — аз усетих силната миризма на попарено липово дърво и залети с вряла вода пелени. После видях на креслото в гостната отворената чанта на Акилина Савишна и най-накрая зърнах и нея на вратата на спалнята с колосаната си касинка и бели, пълни, сладко-глицеринени ръце, голи до лакътя.

Веднага се виждаше, че тук тя е главното лице, разпоредителката.

… мярна се татко с разкопчан сюртук, развълнуван…

Видях липовото корито, поставено на две кухненски столчета. Изглежда наскоро бяха попарили коритото с вряла вода, защото във въздуха силно и приятно миришеше на ароматна дървесина. Дъното на коритото беше постлано със сгънати на няколко ката бархетни пелени, а върху пелените лежеше съвсем мъничко, дългичко бебе с още червено телце и коремче, превързано с марля.

Акилина Савишна внимателно поливаше бебето с чаша топличка вода и нежно гладеше кукленските му ръчички и крачка с гальовните си длани, създадени сякаш единствено да къпят новородени деца.

… Видях церната, слепена на челото косичка на моето кой знае откъде дошло братче, неговите сърдито стиснати очички…

Акилина Савишна държеше бебето по корем в голямата си длан над коритото, а татко, без да се бои, че ще намокри новия си сюртук с копринени ревери и колосани маншети, поливаше с каната и водата се лееше по нежното телце на новото бебе, свито като очистена ракова шийка. От мъничката му устица изскачаха мехурчета и беззвучно се пукаха. Видях как Акилина Савишна избърса с ръка бебето, а после го сложи по гръб на масата и здраво го пови, така че то стана твърда неподвижна кукла без ръце и само мъничкото смръщено личице, червено и потно, се подаваше от пелените, загърнали и главата.

Няколко пъти бебето, без да отваря клепки, издаваше с уста доста силен вик:

— Гу, гу, гу!

И тогава мама, която лежеше на кревата с разпилени върху възглавницата катраненочерни коси, като на девойка, с нежно усилие се усмихна с изпохапаните си устни и проговори едва чуто:

— Ах ти, мое малко гугутче.

Оттогава дълго време наричахме малкото ми братче Гугутче.

Когато Акилина Савишна сложи повитото бебе до мама и приближи личицето му до нейната гърда — надута, влажна, с коралово кафяво зърно и капка мляко на него, мама с усилие протегна към мене отслабналата си мургава ръка, погали ме по главата с двете въртолчета на темето, с усилие размърда устни и каза:

— Целуни братчето си.

… и аз внимателно, като към икона, допрях устни до кръглото личице на „Гугутчето“, изпитвайки едновременно и неизразима нежност към това чудесно създание на природата, и неясна болка от някакво мрачно предчувствие, което прониза сърцето ми.

[1] Бона (фр.) — бавачка — Б.пр. ↑

В ГОРНИТЕ СЛОЕВЕ НА АТМОСФЕРАТА…

Все пак отначало направихме опит да проникнем в хиподрума на Руското дружество на коневъдите — или как точно се наричаше, не помня — да проникнем безплатно, през оградата, при което Боря едва не скъса новия си летен шинел с копринена подплата, но довтасалият пазач ни напердаши, след което не ни оставаше нищо друго освен да си купим входни билети и трябваше да ги плати Боря с голямо неудоволствие: аз нямах в джоба си пукнат грош, а у Боря винаги се намираха парички.

Този ден на хиподрума не бяха насрочени конни състезания, а полети с аероплана „Фарман“ на знаменития борец Иван Заикин — най-силния съперник на великия Поддубни. Заикин за известно време стана авиатор. Той бе наш кумир и някои смятаха, че по техника превъзхожда дори Поддубни.

Заикин стана авиатор по силата на тогавашната мода. Всеки известен спортист трябваше да бъде и авиатор. Това вдигаше около името му шум и му правеше реклама.

Ние с Боря отидохме не толкова заради Иван Заикин, колкото да видим знаменития писател Куприн, пристигнал от столицата в Одеса, който според слуховете трябваше да извърши полет заедно със Заикин.

Моят приятел Боря, който вече бе успял да прочете „Гранатовата гривна“, „Дуел“ и „Щабскапитан Рибников“, особено много искаше да види Куприн.

На хиподрума нямаше много народ, повечето бяха прости хора, с входни билети като нас. На трибуната се виждаха няколко богати дами с грамадни капели, които жадуваха да видят знаменития писател, както и двайсетина студенти и напети офицери, дошли заради „Волжкия борец“ Заикин, но между другото и за полета.

Духаше доста силен вятър и публиката се страхуваше, че полетът ще бъде отменен поради неблагоприятните метеорологически условия, което тогава, в началния период на авиацията, се случваше доста често.

Уличните хлапета висяха накачени по акациите зад хиподрума и едва сдържаха безпокойство си: ще отменят ли полета, или няма да го отменят? Но не след дълго, портите на дъсчения хангар далече зад конюшните се отвориха и няколко войника от местния гарнизон, с кепета на главата, изкараха на пистата жълт биплан на дебели гумени колела. В това време отнякъде се появиха Куприн и Заикин и бавно минаха покрай трибуната.

Волжкият борец беше облечен в жълто кожено палто, с кожен шлем, с черни кожени ръкавици, разширени горе като фуния; светлорусите му мустаци, засукани нагоре по пехливански придаваха на селското му красиво лице решителност и безстрашие, а неговият другар, знаменитият писател, шишко, с кръгло лице като на татарин и тесни зеленикави очи, вървеше редом с бореца-авиатор, облечен в така наречената шведска куртка — черна, кожена, къса — изпод която стърчаха няколко вестници. На хиподрума веднага плъзна слухът, че поради ужасно ниската температура, която цари в горните слоеве на атмосферата, където Заикин възнамеряваше да издигне своя летателен апарат, Куприн решил да направи по-топла шведската си куртка като напъха под нея двайсетина броя от вестник „Одески новости“, на който той беше специален кореспондент и трябваше да извърши заедно със Заикин рекорден полет най-малкото на триста метра височина, което за нас с Боря се равняваше на истинско чудо на авиацията, на нещо почти невероятно…

— Ваня, да не настинеш! — крещяха поклонниците на Заикин от дърветата и откъм оградата.

— Александър Иванович — чуваха се развълнувани гласове от трибуната, — пощадете се заради руската литература!

След като се поклониха на публиката на всички страни, Заикин и Куприн се спряха в края на пистата, където войниците бяха докарали „Фармана“, държейки летателния апарат за носещите го повърхности. Механикът французин, докарал авиационния мотор „Гном“ от Иси льо Мулино край Париж, оглеждаше от всички страни биплана, изпробваше закрепването на разпънките, здравината на тънките стоманени въжета, проверяваше подвижността на височинното кормило и публиката със завист оглеждаше спортния му кариран каскет по последна парижка мода, макслиндеровските мустачки и кожените гамаши на малко кривите му крака.

Заикин леко поклати аероплана, от което се получи звук като от музикален инструмент, и ловко се покатери на седалката си, а Куприн с пъшкане се промъкна зад гърба му и се настани под месинговия бензинов резервоар, в който като в самовар се отразяваше хладното слънце на този незабравим ветровит ден.

Публиката започна да ръкопляска и в отговор Заикин стана и помаха с голямата си ръкавица с рицарска маншета, а Куприн приповдигна над ниско остриганата си глава с перчем малкия си каскет с копче на върха и после го сложи с козирката отзад.

— Контакт! — викна французинът механик.

— Тъй вярно, контакт — отговори по цирков маниер волжкият борец и завъртя копчето на механизма за запалване.

Двама войника под ръководството на французина с усилие завъртяха няколко пъти дървеното лакирано въздушно витло, моторът „Гном“ „кихна“ и изведнъж витлото със страшно бръмчене се завъртя, пръскайки наоколо капки рициново масло, с което беше смазано.

Вдигнаха се облаци прах.

Ние с Боря, с нахлупени до очи ученически фуражки, стояхме неподвижно един до друг, очаровани от зрелището на последните мигове преди аеропланът да се втурне напред, да се откъсне от земята и да достигне рекордната височина от триста метра, като прослави навеки великия борец от средна категория Иван Заикин и знаменития писател Куприн — покорителите на въздушната стихия и на силата на земното притегляне.

— Разбираш ли, че присъствуваме на историческо събитие? — процеди през едрите си предни зъби Боря и стисна силно ръката ми.

— Иска ли питане! — прошепнах му в отговор и сълзи на възторг овлажниха миглите ми.

… не, няма две мнения, моментът беше незабравим: двама безумни смелчаци, двама кумири, презрели опасността, без да обръщат внимание на студения дофиновски вятър, рискуват да се издигнат над хиподрума и като достигнат горните слоеве на атмосферата, където може би ги дебнат непредвидени опасности, да докажат на целия свят на какво е способен безстрашният руски човек!…

Връхлетени от облак прах, войниците, които държаха аероплана за опашката, побягнаха встрани, като изтрополяха с ботушите си, вятърът грабна кепетата от стриганите им глави, „фарманът“ затича и под гръмкото „ура“ на публиката се откъсна от пистата, направи рязък вираж във въздуха и не изминал четвърт кръг, меко падна на Второто еврейско гробище, известно между другото и с това, че там имаше мраморен паметник със златен надпис под шестоъгълния щит на цар Давид:

„Тук почива Лазар Соломонович Вайнщок, коректен играч на карти“.

Трибуните ахнаха… Незабавно към мястото на катастрофата направо през хиподрума се понесе с добре познатите тревожни сирени каретата на „бърза помощ“, впрегната в чифт врани коне, а след нея препуснаха няколко файтона и частни екипажи, в които имаше развълнувани хора: французинът-механик, началникът на полицията, няколко студенти контета с бинокли и разплакана дама с боа от щраусови пера…

… Ние с Боря с ужас се вглеждахме в далечината, гдето сред мраморните надгробни паметници на Второто еврейско гробище стърчаха двете леки крила на падналия настрани биплан. Въпреки нашите най-мрачни предчувствия, всичко мина благополучно.

Отначало каретата на „бърза помощ“ весело се върна празна, после с умерен ход пристигна файтон, в който, облегнати на възглавниците, с доста смутен вид седяха цели и невредими волжкият борец Иван Заикин и знаменитият писател в своята шведска куртка, натъпкана с вестници, за да не се простуди в горните слоеве на атмосферата.

СЕМЕНАТА

Леля отиваше в цветарника на Веркмейстер за луковици на зюмбюли и лалета, а също за разсад и семена на цветя.

Понякога рано напролет внезапно ме обземаше чувство, което трудно се определя с думи — някаква жажда да взема участие в тайнственото явление, каквото е поникването на семето, в превръщането на мъртвото зърно в живо зелено растение.

По-точно не мога да изразя това чувство.

То обземаше цялото ми същество, завладяваше всички мои мисли и желания. Щом се сдобиех с десет копейки, отивах в цветарника на Веркмейстер на улица „Пироговска“, срещу масивното бяло здание на Одеското военно окръжие. Там зад слепите каменни стени на цветарника вече започваха пролетните работи: двама градинари-немци с каскети и зелени престилки разравяха с превъзходни задгранични лопати клоните на затрупаните за през зимата високостеблени рози, изправяха изкривилите се на дъга тънки стъбла, като прикрепяха към тях калаени пластинки с имената на сортовете.

Купчини добре наторен и пресят през сито чернозем димеше синкаво на слънцето; под чешмата имаше голямо каче, пълно с вода, тук-там се валяха скъпи плоски лейки, или както ги наричаха в нашия град, поливалки, а също лопати от синя оксидирана стомана, купени, без съмнение, от магазина за железария и двойно Т-образни греди на „Братя Раухвергер“ — сигурен признак, че цветарникът на Веркмейстер е богато уреден и че там се използува само превъзходен английски градинарски инвентар.

Семената се продаваха в дъното на участъка в малка барака, наречена кантора.

Стискайки в ръка десетачето, аз влизах в малката варосана стаичка, където Веркмейстер с фуражка и плетена жилетка лично продаваше семената, и от един шкаф, който заемаше цялата стена, изваждаше пакетчетата от тесни чекмедженца, които се показваха като клавишите на фисхармоника.

На тезгяха имаше аптекарски везни и порцеланови буркани с размерени семена, поради което магазинът наподобяваше аптека.

Веркмейстер, с глава като на Йохан Себастиан Бах, издърпваше без да бърза тесните чекмедженца, слагаше на тезгяха пред купувача пликчета с картинка на цветето, много по-красиво и ярко от истинското, нарисувано съвсем точно като в учебник: градинска теменуга, петуния, резеда, кичест карамфил, лъвска муцунка, латинка… Всички те засега бяха заключени в мъртвите семена, понякога дребни като прашинки и трудно бе да повярваш, че от тях изобщо ще поникне нещо.

Само в тази стая с нейния дървен шкаф с малки тесни чекмедженца се помещаваха толкова бъдещи цъфтящи растения, които биха могли да превърнат целия наш черноморски край в земен рай.

… и това ми се струваше истинско вълшебство…

Дълго избирах семената, като прехвърлях едно по едно пакетчетата, в които с лек шумол се търкаляха микроскопичните зародиши на растенията, и в края на краищата, нагледал се до насита на цветните картинки, се спирах на пълзящ боб.

Бобовите зърна бяха големи, тежки, пет-шест парчета тежаха една унция, но затова пък струваха евтино — всичко на всичко шест копейки, за останалите пари Веркмейстер ми позволяваше да събера във вестник хубава градинска пръст, освен това ми даваше и подробни наставления как се сади боб.

Вкъщи веднага изсипвах рохкавата черна влажна пръст в паница и заравях в нея големите си плоски бобови зърна — твърди и мъртви, като ланжероновските камъчета с шоколаден цвят, придобили загладен и лъскав вид от вълните.

Всичко наоколо се раззеленяваше.

В кухнята имаше зелена купчинка, приготвена за великденската трапеза — пирамидка от клечици, покрита със сукно, върху което намазваха като хайвер лепкавите семена на крес-салата, поливаха ги три пъти дневно и те изведнъж почваха да растат, като отначало пускаха безцветните червейчета на първите си кълнове; после купчинката се раззеленяваше като добре поддържана морава и красива, свежа, изпълваше кухнята с остър мирис на избуяло растение, в очакване на деня, когато боядисаните великденски яйца ще я обкръжат.

На Французкия булевард по голите диви кестени едрееха и бяха готови да се разпукнат грамадни пъпки, като че намазани изобилно с туткал.

На гробищата около маминия гроб с мраморна плоча и бял мраморен кръст се подаваха от земята ярките игли на младата трева и пробождаха сухите полуизгнили листа на ланшната шума.

Всички растения наоколо се готвеха да възкръснат след зимната смърт.

И аз почти не се отделях от паницата с посадения боб.

… пред очите ми се извършваше възкръсването на мъртвите семена, тяхното тайнствено, но съвсем нагледно превръщане в зелено растение. Виждах как отначало от неподвижните бобови зърна се подаваха малки безцветни кълнове, как после кълновете надебеляваха, наливаха се с жизнени сокове, огъваха се и се впиваха в земята, заравяха се дълбоко в нея, почваха да пускат корени, докато в същото време бобовите зърна продължаваха да стоят неподвижни, лишени от признаци на живот…

Но така само ни се струваше. Чувствувах, че в тях почва да се заражда жизнена енергия. Преди това бях разглеждал под микроскоп тънък разрез от лист на дърво със сто пъти увеличени клетки, с тяхната прозрачна протоплазма, със зрънцата хлорофил и скорбяла, подобни на ръбести раковинки.

Когато гледах с едно око през микроскопа този удивителен вътрешен мир на растението, недостъпен за обикновеното човешко зрение, аз не виждах, но чувствувах в растителната клетка някакво постоянно, незабележимо движение, складиране на незнайно как и откъде дошли жизнени сили. Тези незрими сили, тая неукротима енергия като че можеше да събори всяка преграда:

… неведнъж бях виждал, как стъблото на някой на вид слаб плевел издуваше асфалта, пробиваше го, разчупваше го и излизаше навън, на божия свят, на слънце. Виждал бях цели дървета, израсли в стари камбанарии, съборили мазилката, пробили оголената старинна тухлена зидария…

В онова време вече знаех, че тази сила е резултат от превръщането на светлината в механична енергия и това необяснимо за моя още слаб разум превръщане се нарича фотосинтеза.

Фотосинтеза! — като че това можеше нещо да обясни.

И докато в кухнята все по-ярко зеленееше гъстата великденска купчина, докато леля поливаше на балкона с малка лейка разсада от ароматен тютюн и петунии, посадени в плоски борови сандъчета, аз не изпусках от очи глинената паница, където подобно на малко кръгло гробище, във влажната веркмейстерска пръст бяха погребани моите все още мъртви бобови зърна.

Почти пред очите ми ставаше чудото на тяхното възкръсване. Слънчевата пролетна светлина, превърната в механична енергия, изведнъж обърна моите бобови зърна, изкриви ги на една страна, вдигна ги над земята, разполови ги, разтвори ги като ковчези, после всяка месеста част още веднъж се обърна и стана сочнозелена, превърна се в листче и листчетата две по две се издигнаха върху зелено краче, като че направиха малко разпятие, а паницата ми изглеждаше като голгота от пръст, където едновременно се извършваше чудото на смъртта, възкресението и възнесението. Извитото стъбълце на растението с все нови и нови чифтове листа, а после с червените обички на бобовия цвят се виеше вече нагоре по обтегнатия канап…

… а пролетното слънце така беше затоплило широкия дървен перваз на прозореца, че той се покри с мехурчета блажна боя…

МАЛКИЯТ ЧЕРЕН ПУДЕЛ

Всичко беше прекрасно в това неделно утро, всичко ме радваше, дори това, че излязохме от задния вход, през двора, който много ми харесваше, защото там зеленееше трева край каменната ограда, която ни отделяше от някакви потайни кътчета на нашия квартал, от някакви „задни дворища“, където винаги имаше дъбови цепеници, а наблизо — малка къщичка, където живееше едно момче — Витя Илин, с три-четири години по-голям от мене, но вече можеше великолепно да рисува с молив върху дебела, грапава рисувателна хартия броненосци, кръстосвачи и миноносци от руския военен флот, със стремително издадени напред носове като остриета, с развени андреевски флагове над кулите и имена, написани със славянски букви:

… „Ретвизан“, „Орел“, „Стремителен“, „Аврора“…

Витя Илин обеща да ме научи да туширам рисунки със специална хартиена пръчица и да изтривам с гума „слон“, а също да надувам през липова пръчица въздушно мехурче, което „пльок!“ се пукаше при натискане… Надявах се да го срещна на двора, но той седеше у дома си на една маса до прозореца и навел остриганата си глава ниско над рисувателния лист, правеше нещо, вероятно тушираше броненосеца или махаше с липовата пръчица излишните сенки от вълната, разрязана от острия нос на военния кораб като с плуг.

Впрочем това не ме огорчи много, тъй като денят беше прекрасен, а предстоеше и разходка с татко на конен трамвай до Аркадия и аз вече предвкусвах удоволствието, което изпитвах при стръмните крайбрежни завои, когато спирачките скърцаха, а после — от плисъка на вълните, допълзели тихомълком до моите и татковите крака. Може би, мислех си, ще пийнем от будката в Аркадия минерална вода с червен или жълт сироп, чудесната пенлива вода, която удря в носа и щипе езика.

За да се излезе на улица „Базарна“, трябваше да се мине под каменни сводове, и някъде в дъното като през далекоглед се виждаше красивата арка на портала, а зад нея непоносимо светлата и неделно пуста улица — центърът на моя тогавашен свят.

Бях на три години и вървях до татко, но не го държах за ръка, дори се осмелявах да го изпреваря и тогава се чувствувах някак по-силен, самостоятелен, независим и от това — още по-щастлив.

Изпреварих татко, изтичах през портата и в грейналата далечина на улица „Базарна“ видях човешка фигура да върви насреща. Никога в живота си не бях виждал такъв красив господин-конте с лятна шапка с две козирки (една отпред, друга отзад), така наречената „здрасти-довиждане“, та дори само това ме възхити, защото за първи път в живота си виждах такава красива оригинална шапка. Господинът носеше черно наметало моряшки фасон, закопчано на гърдите с верижка с две катарами във вид на лъвски глави. В ръцете си държеше бамбуков бастун, което заедно с острата му черна малка брада, също такива остри черни мустачки и последна мода пенсне на копринена лента, пъхната зад ухото, до дън душа ме потресе с красотата си, и веднага мислено си пожелах, когато порасна, и аз да стана такъв.

Ех, което си е право, право си е!

… Дори моят роден баща, тъй любим и скъп, който до тая минута беше за мен най-красивият в света, изведнъж ми се стори много обикновен и — боже, прости ми! — доста беден човек…

До красивия господин тичаше сравнително малък черен пудел, може би дори по-красив от господина. Подстриган беше, според тогавашната мода, като лъв — с грива, с голо тънко телце, с помпончета на краката и на върха на опашката, с рунтава муцуна и копринена лента на шията. Пуделът сякаш беше избягал от страниците на детска книжка, и аз се спрях като закован пред това чудо на природата, чудо на бръснарското изкуство.

— Буби-буби — нежно го повиках аз.

Изведнъж кучето се хвърли към мене, сложи предните си лапи на раменете ми, раззина широката си уста с яркочервен, сякаш мърдащ се език и зли, остри зъби и аз видях съвсем близо до лицето си две черни, като че стъклени очи.

Вцепених се.

Пуделът ме потупа по раменете с остриганите си лапи и залая силно право в лицето ми. Ужас прониза цялото ми същество и нададох такъв кански писък, че за малко не си спуках тъпанчетата и не си повредих гласните струни.

Чудесният неделен ден помръкна. Спуснах се към татко, без да спирам да крещя, прегърнах с треперещи ръчички коленете му, и макар че пуделът бе вече далеко, в края на улицата, продължавах да пищя с все сила, да крещя и викам и това продължи докато съвсем пресипнах, загубих глас и ме отнесоха на ръце у дома, при мама.

… и ето вече са минали седемдесет, а и повече години оттогава, а ларинксът ми и досега носи последствията от това пищене: гърлото ми често се простудява и зачервява, гласът ми пресипва и дори съвсем се губи и тогава виждам ясно пред себе си, като през далекоглед, тунела на сводестите порти, зад който по светлата пуста улица „Базарна“ в края на деветнайсетия и началото на двайсетия век върви франт в черна пелерина, а до него подтичва ситно с остриганите си крачета черен пудел, с грива на лъв, с раззината адски червена паст и зли стъклени очи…

ФАЙТОНДЖИЯТА

Конете се плашеха от локомотивите, от валяците и първите автомобили. Те беснееха, чупеха файтони, убиваха пътници, раняваха минувачи…

Разлудувал се кон на градска улица — беше нещо ужасно…

Отначало дочух познатото тънко изсвирване на валяк, стигнал изглежда до кръстовището на улица „Базарна“ и булеварда, който с шум и тракане търкаляше предното си широко и дълго, като отрязък от тръба, колело по чакъла, вече насипан на равен слой по цялата ширина на шосето.

Заедно с тракането и пуфтенето на машината дочух и някакви тревожни звуци: рязко пискливо цвилене на кон, викове на тичащи хора, ситното изтракване на файтон, покачил се на тротоара, откъслечно изчаткване от подковите на изправил се на задните крака подплашен кон.

Спуснах се след побледнялата като платно мама с развята пола и изпадналата в ужас готвачка и се озовах на нашия балкон с железен под, надвиснал ниско над улицата, където ставаше нещо ужасно.

Тичаше, придържайки шапката си, стражар. Двама вратари с бели престилки и металически номера на гърдите се мъчеха да хванат побеснелия кон.

Бях толкова малък, че не стигах до перилата на балкона. И застанал между мама и готвачката, току, избутвах настрани полите им, за да погледна отдолу през красиво извитите железа на балкона и онова, което видях, остави следи в душата ми за цял живот.

… побеснелият кон с безумни изкривени очи се носеше в галоп по улицата, влачеше файтона със счупено колело, а подир файтона се сурнеше по паважа падналият от капрата и омотал се в поводите файтонджия — мужик в армяк, с обезобразено лице, изкъртени зъби, окървавена рижа брада, която оставяше по паважа червена диря, сякаш прокарана от широка бояджийска четка. Кръвта ясно, като маслена боя, блестеше на яркото слънце и по заплетеното в поводите тяло на файтонджията тичаха дантелените сенки на акациите, а очите на файтонджията бяха отворени, но вече неподвижни и със стъклен блясък…

Така за първи път в живота си видях човек, умрял от неестествена смърт. И досега виждам омотания в поводите мъртвец със син ватиран армяк да се влачи по улицата покрай нашия балкон, край съседните къщи, край склада за въглища, до който на улицата имаше чували с дървени въглища за самовари. Чувалите отгоре бяха мрежести, та купувачът да вижда въглищата, които купува.

Спомних си мъртвия файтонджия през 1917 година на румънския фронт, когато преминавахме през един горски дол в подножието на Карпатите на разсъмване, а боят бе вече започнал. Беше влажно, студено, по цялата предна линия вече се чуваха гърмежи на десетки версти, зад гребените на невисоките хълмове избухваха далечните светкавици на неприятелската артилерия, над фронтовата линия кръстосваха във въздуха немски и наши самолети — бомбардировачи и наблюдатели коригировачи. Бързахме по-скоро да заемем изходна позиция и вървяхме, като се препъвахме в корените на дърветата и се промъквахме през храсталаците, и изведнъж съгледахме странна група неподвижни войници, насядали и налягали около прясно изровена от снаряд яма. Изглежда и те са вървели като нас по дола и немският снаряд ги е улучил точно по средата.

… и така си останали на място, застинали в естествени, а някои и в неестествени пози, като восъчни кукли, облечени в шинели, спокойни, мирни и само разкъсаните шинели и тъмните петна говореха, че тук се е разиграла светкавична трагедия…

Особено добре запомних един възрастен войник с нов шинел — може би опълченец, — с глава превърната в червена пихтия, с остатъци от рижа брада, а сега тъмночервена. До него се мъдреше пълна раница, прокъсана от парчета снаряд. И в същия миг пред очите ми изпъкна картината от далечното ми детинство, улица „Базарна“, щедро заляна от слънце, и омотаният в поводите като кукла файтонджия с рижа брада, повлечен от побеснелия кон, с обезумели разкривени очи, сякаш заимствувани от някоя картина, сред виковете на разтичалите се хора, сред общия ужас, стражарските свирки, далечния шум от движещ се валяк.

ГЮЛЕ В ЦОКЪЛА НА ДУКА

Към главните забележителности на града се отнасяше и чугуненото гюле, зазидано в цокъла на паметника на дук дьо Ришельо на Николаевския булевард срещу знаменитата Одеска стълба, която води от града към пристанището.

Херцог дьо Ришельо беше изобразен на паметника в строго класически стил: къса антична туника, голи крака в сандали, ръка със свитък, протегната към морето, в посока към Константинопол и проливите, което имаше скрит политически смисъл.

Паметникът се наричаше съкратено паметник на Дука и дори още по-лаконично: просто — Дука.

… „вчера се срещнахме при Дука“…

… Гюлето, взидано в цокъла на Дука, имаше своя история.

През време на Севастополската кампания английският флот решил да направи десант в Одеса, като най-близко пристанище до обсадения Севастопол, но нападението на англичаните било отблъснато, английската фрегата „Тигър“ със сто топа била потопена срещу „Малий Фонтан“ от руската полева артилерия, а сваленият от фрегатата чугунен топ-трофей бил поставен върху дървен лафет за вечни времена като паметник на руската слава, на същия Николаевски булевард срещу изящното здание на градската община дело на архитект Бофо̀.

Тъй че, когато понякога се разхождах с покойната ми майка по Николаевския булевард под грамадните петнисти чинари между топа и Дука и минавах покрай бюста на Пушкин, аз разбирах, че нашият толкова разноезичен, мирен и безгрижен град някога е преживявал бурни дни и над керемидените му покриви са летели неприятелски гюлета.

Смътно си спомням разказа на баба — мамината майка, — който тя на свой ред била чувала от нейната майка, тоест от моята прабаба, за историята на артилерийския прапоршчик Шчегольов, който отблъснал английския десант и потопил „Тигър“.

Работата била следната: на английската фрегата „Тигър“ имало дългобойни морски топове, а на нашия бряг — само малки сухопътни оръдия, така че англичаните стигали до нас, а ние не сме могли да ги стигнем. Тогава прапоршчик Шчегольов предложил смел план: нашите полеви топчета да се поставят върху плаващи понтони — салове, да се изведат в морето до английската фрегата на един изстрел разстояние, да открият бърз огън и да я потопят. Разрешили му да събере за тази цел доброволци и се събрала команда от безразсъдни смелчаци от жителите на одеските покрайнини — Пересип, Молдованка, Далник. Това били млади занаятчии, работници, хамали на пристанището и просто одески босяци — хора безумно храбри и големи патриоти. С тяхна помощ прапоршчик Шчегольов сковал понтони, сложил на тях леките топове и през нощта ги извел в морето срещу „Малий Фонтан“, като съкратил разстоянието между тях и английската фрегата до топовен изстрел. Боят започнал още при изгрев-слънце, прапоршчик Шчегольов изпреварил англичаните и с няколко успешни залпа потопил десеторно по-силната фрегата, и английските парни транспортни кораби, които кръстосвали на хоризонта, били принудени да се махнат, докато не ги е сполетяло нещо. Одеса била спасена.

Баба ми разказваше, че по думите на майка й прапоршчик Шчегольов веднага станал национален герой и императорът заповядва да го произведат капитан.

Но може ли прапоршчик да стане направо капитан?

Военният устав не позволявал това. Тогава намерили следния изход. Целият гарнизон бил строен на Куликово поле: командващият военния окръг извикал от строя прапоршчик Шчегольов и му връчил заповедта и нови пагони, произвел го подпоручик. След като подпоручик Шчегольов се върнал в строя, пак го извикали и по същия начин го произвели поручик, а след малко пак го извикали и произвели щабскапитан, а после и капитан. В това време знамената се развявали и гърмяла военна музика. После войските минали пред капитан Шчегольов в церемониален марш.

Като стигнеше до това място, баба избърсваше с носната си кърпичка сълзи от възторг и аз също почвах да плача от гордост за руската армия и мечтаех да стана някога такъв прапоршчик от артилерията като Шчегольов.

… Прапоршчик станах, но повече от подпоручик не стигнах…

… В детските си години, когато обикалях Дука, с учудване разглеждах малкото чугунено гюле, зазидано в цокъла. Разбирах, естествено, че гюлето не се е забило от само себе си в паметника на Дука: отначало то отчупило парче гранит от цокъла, а после, може би няколко години след Севастополската война, са го зазидали в гранита за вечни времена, за да напомня на гражданите за героичното минало на града.

Най-много ме тревожеше въпросът: къде се е дянало парчето гранит, отчупено от гюлето? Гюлето са намерили, а къде е парчето гранит? Трябва да е някъде тук, наблизо. Бях уверен, че ще го намеря сред едрия отбран морски чакъл, с който щедро бяха посипани пътечките край Николаевския булевард и особено площадката край Дука.

Аз, или по-скоро малкото момче, ходеше по скърцащия чакъл, с поглед забит в гладките морски камъчета и все се надяваше, че всеки миг може да види сред тях парчето гранит. Момчето много ясно си представяше какво трябва да бъде парчето: удължено като кинжал с остри краища, розово. Струваше ми се невероятно да е изчезнало. Навярно е тук някъде, недалече, може би съвсем близо. Понякога дори ми се струваше, че го виждам. Ето го, ето го! Навеждах се, протягах ръка, но парчето в миг изчезваше, а в ръката ми оставаше шепа чакъл.

И аз продължавах да диря отново и отново, тичайки по пътечките край булеварда в сянката на вековните чинари, които бяха видели Пушкин и Гогол живи, сред лехи от виненочервени цветя.

Понякога при търсенето на парчето дотичвах до чугунения бюст на къдрокосия Пушкин и се радвах на чугунените бузести делфини, които украсяваха неговия цокъл; от кръглите усти на делфините дъгообразно се изливаха кръстосани струи вода в чугунени раковини.

Но и тук парчето го нямаше.

… всичко това напомня за някакъв живописен сън, в който все нещо не достига, някаква най-важна, най-ярка багра или дори някоя позната, но завинаги изтрита от паметта дума, без която всичко наоколо не губи нищо от своята красота, но губи смисъла, губи значението си…

Детският ми ум не можеше да се помири с мисълта, че гюлето е улучило цокъла на Дука много отдавна, когато мене не ме е имало още на света, нито дори мама, и парчето отдавна е изчезнало от булеварда. Не можех да се примиря с властта на времето над живота. Впрочем тогава едва ли съм си представял, че времето съществува, и не съм се мъчил да разрешавам въпроса: паметта ли заличава времето, или времето заличава паметта?

Най-чудното е, че всеки път, когато минавам покрай Дука, търся с очи парчето. Дори сравнително скоро, вече старец, когато пристигнах в родния град и тръгнах по булеварда, неочаквано забелязах, че разхождайки се около Дука, аз търся с очи парчето по земята и ми се стори, че аха-аха ще го намеря най-после.

… а през тези години колко бомби, снаряди, ракети, парчета от гранати прелетяха над мене и над моя град?…

МИКРОСКОПЪТ

В края на краищата и него го постигна същата участ, както и много други ценни вещи, който татко купуваше поради настойчивите ми молби.

Обикновено увлечението ми бързо минаваше, охладнявах към скъпия подарък и работата свършваше с това, че тайно продавах омръзналата ми вещ на безценица. Разбира се, не без известно угризение на съвестта.

Тази участ не избягна и микроскопът, който отначало ми се струваше чудото на оптиката, а после ми омръзна по-бързо и от мандолината.

Татко ми купи микроскопа с педагогическата цел да разшири представата ми за окръжаващия ни свят.

За татковата кесия микроскопът беше доста скъп — струваше пет рубли и увеличаваше предметите около сто пъти. Микроскопът се слагаше в дървено лакирано сандъче, което се затваряше с две месингови кукички: само вида на това строго сандъче вече говореше за непосредственото отношение към науката на намиращия се в него оптически уред. В продължение на два часа изваждах двайсет пъти микроскопа и се любувах на блестящата му медна повърхност, на винтовете, окуляра, а най-вече на малкото кръгло огледалце, което така леко и меко се завъртваше на своята ос и хвърляше сноп отразена светлина надолу върху дъсчицата, където се поместваха две стъклени пластинки, между които се поставяше изследваният предмет.

Най-напред хванах муха, за да изследвам под микроскоп нейното крило и краче. Под микроскопа те се оказаха грамадни, грубо мрежести, мъхести, като че обкръжени с дъга и заемаха цялото полезрение, осветено от снопчето лъчи, хвърлено от огледалцето.

Очаквах нещо повече!

Очаквах вълшебство, а видях само малките изящни предмети безобразно увеличени. Нищо повече. И нямаше никакво вълшебство. Не е ли все едно в края на краищата какъв размер има окото на мухата? Какво от това, че е голямо колкото балон, затворен в мрежеста обвивка.

После изследвах под микроскоп най-фин копринено златист косъм, който бях откъснал незабелязано от къдрица на Надя Зора-Зорница. Надя дори не забеляза как извърших кражбата.

Донесох Надиния косъм у дома, сложих го между двете тесни стъкълца и го осветих с вълшебното огледалце, което така леко се завъртваше на оста си. Нежно притиснах око до окуляра с надежда да видя нещо приказно. Отначало в яркото светло кръгче всичко беше мътно, размито. Тогава нагласих окуляра според очите си и изведнъж с необикновена рязкост пред мен изпъкна някаква златиста греда, груб ствол на някакво растение, например като бамбук, с бяла луковица на края.

… та това ли е косъмът от косата на Надя Зора-Зорница, който тъй грижливо донесох в ученическата си легитимация?…

Нима Надините прелестни сини — почти аквамаринени — очи, възрижите й мигли, златистите й лунички под микроскоп биха се превърнали в груби, неестествено грамадни, некрасиви предмети, големи като слон.

На кого е нужно това?

Разочаровах се от моя микроскоп. Той не ми разкри тайната на веществото, на материята, както се надявах. Оказа се, че стократното увеличение нищо не дава.

Научих, че един мой познат богат гимназист, има микроскоп, който увеличава петстотин пъти. Видях тоя микроскоп, в сравнение с който моят изглеждаше просешки жалък.

Микроскопът на богатото момче имаше особен осветителен прибор — кристално гладко кълбо, напълнено с най-чиста вода. През кълбото минаваше светлината на електрическата лампичка с огледален рефлектор и лъчът със страшна сила падаше върху стъклото с препарата.

Богатото момче ми показа кръвообращението на попова лъжичка. Погледнах в окуляра и видях част от някакво полупрозрачно тяло, пронизано от електрически лъч през кристалното кълбо; в него пунктирно се движеха пулсиращи частици, които, според обясненията на богатото момче, бяха червени или бели кръвни телца, или нещо от тоя род.

Това се казва микроскоп!

… от тоя ден евтиният ми микроскоп, сложен на масата редом с глобуса и кинематографическия прожекционен апарат, играеше само бутафорната роля на някакъв си научен прибор. Това беше по времето, когато в мене се всели душата на великия Менделеев и аз правех своите ужасни химически опити…

После моя микроскоп го постигна печалната съдба на мандолината.

ЕЛМАЗЕНАТА КОРОНА

Да се намери тел беше много просто: в нашия зимник винаги имаше кълба тел за нуждите на илюминациите в царско време. Телът се опъваше пред къщите между стволовете на акациите и на него се окачваха шестостенни фенерчета с разноцветни стъкла. В средата на фенерчето се запалваше свещичка за елха, а на тротоара под всеки фенер се люлееше многоцветна звезда. Пак в зимника, в ъгъла до фенерчетата имаше трицветни знамена, които в тържествени случаи се окачваха над портите.

Отрязах с клещи малко от този мек тел, донесох го вкъщи и с помощта на плоски клещи измайсторих малка корона, впрочем, повече приличаше на кошничка, отколкото на корона. Но това нямаше съществено значение, тъй като короната не беше придобила своя истински вид, беше по-скоро модел.

После се заех да приготвя наситен со̀лен разтвор, работа не особено трудна: в чайна чаша с топла вода трябваше по малко да сипвам готварска сол, която донесох от кухнята в дървена кутия, и да сипвам дотогава, докато солта престане да се разтваря. Щом солта вече не се разтваря — значи, стоп: водата се е превърнала в наситен разтвор.

После завързах върха на коронката с конец и внимателно я потопих в чашата с наситения разтвор така, че да виси, без да допира дъното. А другия край на конеца вързах за молив, сложен върху чашата, както се полагаше по всички правила за провеждане на този интересен физически опит.

Чашата с наситен солен разтвор и потопената в него коронка трябваше много внимателно да се поставят в някое тихо, закътано местенце и да се чака.

След две-три седмици, а може и след месец водата от наситения разтвор дотолкова ще се изпари, че изобилната сол във вид на красиви кристали ще се утаи върху коронката от тел и изведнъж — в един неуловим миг — тя ще се превърне сякаш в елмазена.

… теоретически всичко беше много просто — количеството преминава в качество, — но на практика…

На практика този опит криеше известни трудности. Главната трудност беше търпението. Нужно бе огромно търпение, да не се разбута преждевременно чашата с наситения разтвор.

Тайнството на кристализацията трябваше да стане в пълен покой и тишина.

С най-голяма предпазливост се качих на стол, сложих чашата с разтвора върху гардероба и я допрях до стената. Според мен това беше най-спокойното място в цялата ни квартира. Тук чашата трябваше да стои в пълен покой, докато стане превръщането.

Струваше ми огромни усилия на волята да не се качвам час по час върху стола, за да гледам чашата, така тайнствено блестяща сред прахта, насъбрала се по горната част на гардероба. Предупредих готвачката в никакъв случай да не бърше прахта от гардероба, което тя с удоволствие изпълни. Изисквах от всички домашни да отварят по възможност най-предпазливо гардероба и да минават покрай него на пръсти.

Обещах им чудото на кристализацията.

Най-чудното беше, че проявих достатъчно воля и не развалих работата с излишна прибързаност. Наистина, няколко пъти се качвах на кревата и оттук, отдалече, наблюдавах чашата, за да се убедя, че нивото на наситения разтвор се е понижило. То наистина постепенно се понижаваше: явно течността се изпаряваше, като оставяше по стените на чашата мътни кръгове на изтеклото време. Но до чашата ни веднъж не се докоснах и сам се учудвах на твърдостта и упоритостта на своя характер.

И съдбата ме възнагради.

Един прекрасен ден се качих на стола, погледнах върху гардероба и видях, че кристализацията беше станала…

Дълбоко в душата си се съмнявах, че опитът ще сполучи. Отначало дори не повярвах на очите си, защото вместо модел от тел пред мен блестеше приказна корона сякаш обсипана със стъкълцата на планински кристал. Короната приличаше на беседка в градина през зимата, блеснала под лъчите на януарското слънце. Това впечатление се засилваше от времето навън: студено, ясно и слънчево, с щраусовите пера на заснежените дървета пред къщичката на баба Язикова, чийто внук неотдавна умря от охтика — млад човек с тънък голям нос и едри, издадени напред зъби, които се белееха под редките мустачки. Тогава в замръзналите прозорци се отразяваха разноцветните кандила и погребални свещи, и аз с ужас престъпих прага на тясната гостна, изпълнена с валма от тамян, и видях сребристия ковчег и парафиновото лице на покойника…

Изведнъж ми потръгна: по пътя за гимназията успях да се похваля с короната, като я показах отначало на Надка Зора-Зорница, която отиваше на училище с празничното си кожухче, с чанта на гърба, а после на Жорка Мелников, което според мен, много ме издигна в очите им. В гимназията моята корона също направи силно впечатление, като бляскаше на яркото ледено слънце, въпреки че доста момчета вече имаха подобни корони, но според мене, техните корони не струваха пред моята.

Отнесох короната в учителската стая, показах я на Акацапов и той я одобри, като каза приблизително така:

— Ние сувместно с Круевич смятаме, че опитът ти с наситен солен разтвор е напълно сполучлив. Браво, продължавай!

… това беше един от най-щастливите дни в живота ми и аз целият сияех от тържество и радост, както моето творение — короната — блестеше под слънчевия лъч като брилянтена…

Единственото, което малко развали настроението ми, беше короната, донесена в класа от едно богато изобретателно момче: неговата корона беше почти като моята, но бе покрита не с бели, а с яркосини кристали, сякаш бе направена от най-чисти сапфири. Оказа се, че момчето е разтворило във водата не готварска сол, а меден сулфат и затова короната му бе станала толкова блестящо синя и предизвика всеобщо възхищение.

Сапфирената корона дори бе изложена на показ в кабинета по физика, а Бурис написа петорка на нейния създател.

Едва не се разплаках от обида и реших на всяка цена да направя още по-блестяща и по-синя корона от неговата, но не направих нищо, първо, защото нямах пари за меден сулфат и второ, не знаех къде се продава.

Но все пак — съгласете се! — и моята корона си я биваше.

Винаги когато чета „Борис Годунов“ и стигам до мястото, където Марина казва на своята прислужничка: „Елмазния ми венец“ — виждам черния гардероб и върху него чашата с наситения разтвор от готварска сол, а в разтвора блести вече напълно завършената коронка…

… И траурно заснежените дървета пред къщичката на баба Язикова, където в замръзналите прозорци се виждат пламъчетата на кандилата и погребалните свещи.

ВАЛЯКЪТ

Парният валяк — зелен, обвит в пара, — който се движеше напред-назад и утъпкваше булевард „Французки“ след юнкерското училище, след улица „Пироговска“, някъде между вилите на Валтук и ботаническата градина, привличаше момчетата не само с гледката на механичното си движение, с шумната си работа, с могъщата си сила, която караше прозорците на къщите да треперят и конете да беснеят, но също и поради това, че в извънградските райони, където утъпкваше шосето, винаги можеха да се намерят купчини чакъл — материалът, от който правеха шосето.

Чакалът бе докарван отдалече — от Урал, от Кавказ, от Донецкия басейн, от Сибир — и представляваше изкопана нерудна скала от различни рудници и мини.

На пръв поглед чакълът изглеждаше еднообразно сив, скучен, като всеки натрошен камък. Но в ярките есенни дни, като се вгледах внимателно със зорките си любопитни очи, изведнъж открих, че всяко камъче чакъл има свой особен, неповторим цвят, своя особена структура.

Някои от тях горяха яркочервено, в други се преливаха цветовете на лазура, трети се зеленееха като меден окис и навсякъде по тях блестяха парченца разноцветен гранит, слюдени люспици и пръснати яркосини или тъмночервени точици.

… под свистенето на парата и тежкия метален шум на маховото колело, по-точно на диска на валяка, аз се ровех в купчината чакъл и откривах все нови и нови за мене красоти на минералите, предназначени за покриване на Болшефонтанското шосе…

Тези камъни ми се струваха скъпоценни, особено малките тежки метално жълти парчета, които тъй ярко блестяха под лъчите на сухото септемврийско слънце, че аз наистина ги вземах за самородно злато.

Тук имаше също самородно чисто сребро. Въпреки че такова в природата, струва ми се, не съществува. Но аз се разпореждах с природните закони по свое усмотрение.

Тъпчех с чакъл чантата и джобовете си на черните сукнени униформени панталони, а после се настанявах върху изгорялата трева на занемарената ботаническа градина под храст орлови нокти или див лещак с поизсъхнали, но и с все още зелени на есенното слънце листа, тук-там оплетени от копринените нишки на паяжината, и разглеждах богатствата си с абсолютната увереност, че държа в ръцете си самородно злато, сребро, планински кристал, яспис, ахат, смарагди, сапфири…

Чудесно беше да седиш под жаркото септемврийско черноморско слънце в зимната си униформа, изпотен под мишниците и под яката, да усещаш напечената от слънцето кожа на колана, горещата мелхиорова катарама, непрекъснато да бършеш изпотеното си под фуражката чело със следи от летен загар и да прехвърляш и подреждаш ръбестите минерали, да се възхищаваш на техния метален, златисто-слюден блясък като на скъпоценности.

Естествено аз разбирах, че това съвсем не са скъпоценни камъни, а нерудна скала, изкопана маса, годна само за павиране на шосета, а истинските скъпоценни камъни — елмази, злато, сребро — са останали там, в далечните краища на невъобразимо огромната и богата Руска империя, в ръцете на рудничарите, златотърсачите и милионерите — индустриалците, притежателите на мини…

… Но кой знае? — може пък в купчините чакъл да са останали неизчерпани скъпоценности. Все пак стават чудеса на тоя свят!…

Например, бях почти уверен, че един от камъните, за мой късмет се е случил самородно злато: така ярко и истински блестеше на слънцето.

Струваше ми се, че съм попаднал и на наситеносин сапфир, във вид на мънички зрънца сред зърнест, малинов гранит, а що се отнася до едрия прозрачен кристал, изобщо не се съмнявах, че е планински кристал.

В края на краищата повярвах, че ми е провървяло и се чувствувах истински щастливец, на когото се е паднало богатство.

Имах си скрито сребърно десетаче, спестено от парите, които ми даваха за свещи, когато всяка неделя ме изпращаха на черква. По случай голямата сполука по пътя за вкъщи си купих от бакалницата половин фунт от най-евтината сива халва, направена от жълта сусамено масло, и толкова ядох, че взе да ми се гади, така че за известно време загубих интерес към своите камъни.

Но вечерта, когато татко се върна от заседанието на учителския съвет, камъните пак заблестяха примамливо при светлината на газената лампа. Изсипах ги пред татко на писалището му, оградено от три страни с дървени перилца, върху малко надупченото от молци зелено сукно със стари мастилени петна и го запитах дали камъните ми са скъпоценни.

Татко си сложи пенснето и започна да разглежда чакъла.

Вземаше камъните един по един, приближаваше ги до пенснето си, а после ги слагаше настрана, като произнасяше педантично:

— Гранит. Диорит. Базалт. Фелдшпат. Кварц. Пак фелдшпат. Боксит. Още един фелдшпат. Шиста. Ангимонит. Цинкова бленда.

Слушах наименованията с надеждата, че означават нещо скъпоценно…

Но изразът на татковото лице бе толкова равнодушен, че надеждите ми да забогатея постепенно се изпаряваха.

— А това не е ли самородно злато? — попитах аз, когато дойде ред на жълтия минерал, блестящ при светлината на подвижната лампа със зелен абажур.

Татко се усмихна.

— Трябва да те огорча — каза той, — това е обикновен меден пирит.

— А защо блести като чисто самородно злато?

— Блести именно защото не е злато — отговори татко. — Истинското самородно злато е без блясък, с матов оттенък и малко прилича на онова злато, което сме свикнали да виждаме по витрините на златарските магазини. Освен това, ако беше истинско злато, то щеше да бъде извънредно тежко. А това е обикновен меден пирит. С една дума, както казва мъдрата руска пословица, не всичко което блести, е злато — завърши татко, както винаги поучително и се усмихна с учителска усмивка.

Оставаше последният шанс: планинският кристал.

— А за това какво ще кажеш, нали е планински кристал? — попитах аз с надежда.

— Трябва да те разочаровам — отговори татко, като едва удостои с поглед минерала в ръката ми. — Това съвсем не е планински кристал, а най-обикновен кварц, какъвто има навсякъде.

Бях потиснат. Моите съкровища пред очите ми се превърнаха в купчина камъни без никаква стойност. Те изведнъж потъмняха, загубиха силата на металните си блясъци, станаха груби, сиви, като евтината халва със старо сусамено масло, чийто отвратителен вкус през цялото време усещах в устата си.

… е какво пък: рухна още една илюзия. Значи, такъв е животът…

Мълчаливо събрах от татковото бюро камъните, отнесох ги в кухнята и ги хвърлих в кофата за боклук, при което те някак досадно, тъпо, просташки затракаха. Когато се върнах в нашата обща стая, спалня и кабинет едновременно, татко седеше приведен в домашното си лустринено сако и вече поправяше с червено-син молив ученически тетрадки, като ги вземаше една след друга от купа.

Лампата светеше под прозрачния зелен абажур и осветяваше татковото писалище, което кой знае защо наричахме кантонерка. Върху кантонерката винаги стоеше писмен малахитов прибор: плоча с жлебче и с две квадратни вдлъбнатини за мастилените шишенца, два медни свещника с медни дръжки на малахитови подставки, меден нож за разрязване на книги с малахитова дръжка, медна чашка за кабарчета и марки върху малахитова подставка, меден прибор също върху малахитова подставка, където между две пластинки се пъхаше кибритена кутийка и малахитова попивателна. Имаше също и малахитова писалка, но тя отдавна бе счупена. Татко бе наследил това от неговия баща. Чувал бях историята на този странен малахитов прибор, който вятският ми дядо на свой ред беше получил от своя баща, моя прадядо.

Малахитовият прибор е бил купен в Екатеринбург на Урал, където се добивало много малахит. На времето си приборът е бил много красив и ярък, но с годините потъмнял, на места камъкът се бе отчупил, а медните части на свещниците, изпокапани със стеарин, бяха позеленели.

Видът му не беше добър.

Но понякога, в навечерието на големи празници, татко собственоръчно го чистеше и миеше, след което приборът изведнъж се преобразяваше: медта просто грейваше, а тънките жилки и извивки на малахитовата плоча и подставките светеха с такъв ярък прозрачен зелен цвят, като зелените черноморски вълни, рисувани от Айвазовски.

И нямаше нищо чудно, че тая семейна вещ се смяташе за почти скъпоценна.

… СМЪРТОНОСНИЯТ СКОК

От необикновено големи афиши, разлепени по града, стана известно, че всеки ден на циклодрума след няколко мотоциклетни състезания на лидерите на дълги разстояния ще има изпълнение на смъртоносен скок от безстрашния Дацарил, световноизвестния покорител на силата на земното привличане.

… или нещо от тоя род…

Половината град се бе извървял на циклодрума, за да види с очите си смъртоносния скок, а ние с Борка нямахме пари за билети, и успяхме да се сдобием с тях едва преди прощалното участие и бенефиса на Дацарил, когато билетите струваха двойно по-скъпо.

Беше обявено, че тоя ден Дацарил ще извърши смъртоносния си скок не във вода, а в огън, тоест в запалена на повърхността газ.

— Не може да бъде — каза Боря, като сви скептично устни с блеснали между тях два големи предни зъба, които му придаваха неумолим вид, и нахлупи фуражката до очите, — тук има явно мошеничество.

Той, както винаги, повъртя дългите си музикални пръсти пред малкия си нос, за да покаже, че предстои някаква ловка шмекерия.

Боря беше голям познавач и тълкувател на конъндойловския Шерлок Холмс. Имаше нюх към различни видове мошеничества и престъпления.

— Ще си отваряме очите на четири — казах аз.

— Уверен съм, че ще хвърлят в огъня някоя кукла — забеляза Боря.

— Напълно е възможно — съгласих се аз.

Циклодрумът беше препълнен. Току-що бе завършило безинтересното надбягване, мотоциклетистът Ефремов направи почетен кръг със своя гърмящ „Вандерер“ и като вмириса на бензин целия циклодрум, се скри в бараката.

На зелената морава посред циклодрума се издигаше забита в земята мачта, висока най-малко колкото триетажна къща. На върха на мачтата имаше малка дъсчена площадка без перила, а отстрани се вееха от вятъра две национални знамена, което придаваше на предстоящото зрелище тържественост.

На мачтата отдолу нагоре бяха заковани напречна дъски, което я правеше да прилича малко на термометър с деления. По тези дъски безстрашният Дацарил трябваше да се изкачи на върха на мачтата, до неустойчивата площадка, откъдето щеше да се хвърли през глава в ямата, напълнена с вода и със запален на повърхността й бензин или газ.

Администрацията разреши на публиката да се доближи до стълба и ямата, за да могат всички желаещи да се убедят, че няма никакво мошеничество.

Ние с Боря успяхме също да се промъкнем през тълпата до ямата. Попипахме с ръце варосания, още неуспял да изсъхне стълб, измерихме дължината и ширината на ямата с водата — излезе три на три крачки, — а аз, освен това, като се бутах с лакти, стигнах до бидона и се убедих, че всичко е наред: бидонът миришеше на газ.

Постояхме с Боря до стълбата и вдигнали високо глави, разглеждахме малката дъсчена площадка със знамената, която ни се струваше че лети на невероятна височина, падайки сред носещите се насреща й румени облаци, особено релефни и леки на фона на пленително яркото крайморско небе.

Да се скача надолу с главата от такава височина в неголяма (а гледана от горе на долу — съвсем малка) яма е наистина смъртно опасно: достатъчно е човек да направи нищожно отклонение при падането и да не улучи ямата, за да се убие, но дори да попадне точно, да не сгреши, има опасност да изгори в газения пламък, а дори да не изгори в газения пламък, ако не успее да се „мобилизира“, рискува да забие главата си в дъното на ямата, като преди това си счупи протегнатите надолу ръце, а после и шийните прешлени.

Стана ни ясно, че ако всичко това не излезе мошеничество, то смъртта незримо витае около нас, готова да изтръгне душата от тялото, което ще се просне на тревата, ако Дацарил не съумее да прецени точно всичко.

Заехме местата си на правостоящи зад последните скамейки, препълнени с по-състоятелни от нас зрители, и стояхме като омагьосани, забили поглед в белия стълб с площадка отгоре.

Всъщност целият смъртоносен скок трябваше да трае не повече от пет минути, като се смята, че изкачването ще заеме не повече от три минути, подготовката за скока — една минута, запалването на газта — един миг, а самият скок — няколко секунди.

Обаче номерът се изпълняваше по всички правила на цирковата традиция, с пресметнато забавяне, при което нервите на зрителите се обтягат до краен предел, а то в последна сметка води до взрив от възторг и бурни овации.

Отначало духовият военен оркестър дълго свири тъжния валс „Горска приказка“, и звуците на медните инструменти, а също глухите меки удари на турския барабан и на медните чинели летяха на всички страни и някъде далече се удряха в белите красиви стени на Трета гимназия, в каменните неизмазани стени на епархийското училище, в гранитната Александровска колона, чийто бронзов връх стърчеше над дърветата в Александровския парк и сякаш съперничеше с върха на белия стълб, откъдето трябваше да се извърши смъртоносният скок.

Публиката очакваше с нетърпение да се появи тайнственият Дацарил. А той все не се появяваше и не се появяваше и не се знаеше кога и откъде ще се появи.

Някои зрители смятаха, че ще пристигне на циклодрума с автомобил заедно със своята жена-красавица, която ще го съпровожда чак до съдбоносния стълб.

Други твърдяха, че отдавна е пристигнал и докато чака номера си в съблекалнята на състезателите, играе домино с уредника на атракцията.

Оркестърът изсвири целия си репертоар и млъкна.

Настъпи продължителна тишина.

Ние с Боря изпъвахме потни шии изпод колосаните якички.

Дацарил не се появяваше.

Плъзнаха слухове, че се е разболял и смъртоносният скок ще се отмени, а на публиката ще върнат парите. Надигна се ропот. Народът не желаеше да си получи обратно парите. Народът жадуваше за зрелища, макар и с трагичен край. Срам ме е да си призная, но и ние с Боря, жадувахме в дъното на изтръпналите си души Дацарил да сгреши, и въображението ни вече рисуваше картината с мъртвото тяло, проснато върху яркозелената трева, до ямата с пламтяща газ.

Паузата продължи дълго и уредникът с бомбе и с боядисани мустаци даде знак на оркестъра да изсвири още нещо. Оркестърът неохотно засвири потпури от оперетата „Веселата вдовица“…

… Дацарил не се появяваше…

Около касата и съблекалнята на състезателите се забелязваше смут и суетня. Няколко пъти насам и обратно притича бързо и безшумно главният уредник, който беше и собственик на цялото предприятие — възрастен евреин с копринено шалче, изпод което се виждаше якичката на потната му риза.

Пак настъпи тишина — мъчителна пауза — и оркестърът засвири за трети път остарелия и демодиран валс „По върховете на Манджурия“, който прозвуча доста смешно във века на парата и електричеството.

Публиката започна да се вълнува: чуха се злъчни подмятания, някой заплашваше, че ще се оплаче в полицията; други с пискливи нотки в гласа си искаха парите обратно.

Оркестърът засвири за четвърти път.

Публиката зарева.

Главният уредник излезе в средата на циклодрума, долепи до устата си тенекиен рупор и с треперещ, но силен глас съобщи, че смъртоносният скок ще се състои точно след десет минути и че безстрашният Дацарил вече е дошъл и се готви за излизането. Публиката се успокои. Гръмна маршът на тореадора от операта „Кармен“ и под бодрите му звуци на пистата на циклодрума излезе кабриолет с един кон, който мина край трибуните по целия циклодрум, показвайки Дацарил, загърнат с черен плащ, с черна полумаска. Изправен в кабриолета, Дацарил приветствуваше публиката с мъжествения жест на римски гладиатор, докато възрастната му жена със смъкната на тила си шапчица горчиво ридаеше, стискаше свободната му ръка и току я притискаше до устните си.

В кабриолета бяха и малките деца на Дацарил: две момчета — едното с матроска блуза, а другото с униформата на реалното училище — и съвсем малко момиченце с две рижи плитчици, подали се изпод дантелената му шапчица подобна на гърне. Но никой не обръщаше внимание на децата.

Като обиколи циклодрума сред аплодисменти и възклицания, Дацарил малко трудно се измъкна от кабриолета, приближи се до стълба и опита с ръце да не би да се клати.

… Последва драматичната сцена на сбогуването със семейството, за описанието на която ми липсва талант. Мога само да кажа, че бе така неподправено драматична, че мнозина от публиката бършеха сълзите си, а дамите хълцаха и отвръщаха глава, въпреки че всички прекрасно разбираха, цялата тая мелодрама не е нищо друго освен така наречената на цирков жаргон „продажба на номера“…

Най-после, опънал нервите на чувствителната южна публика, Дацарил започна бавно да се изкачва по стълба, като се спираше на всяка напречна дъска, за да си поеме дъх и да хвърли поглед надолу към лекарската комисия, която трябваше да присъствува при изпълнението на опасен номер.

Боря забеляза, че под полумаската на Дацарил текат струйки пот и като стигнат до мустаците, се боядисват в мастиленолилав цвят.

Не, съвсем другояче си представяхме Дацарил, изобразен на афишите строен, с атлетическо телосложение юначага, с мрачни бодлеровски очи.

Оркестърът млъкна и музикантите взеха да изливат слюнката от инструментите си.

Настъпи такава тишина, че се чуваха свирките на парните локомотиви и звуците от товарните лебедки откъм пристанището.

Сега Дацарил стоеше чак на върха на неустойчивата площадка между двете национални знамена и черният му плащ се развяваше от вятъра. На фона на летящите облаци той изглеждаше слаб и дребен, почти джудже. Стоеше нерешително загледан долу, където вече изливаха от бидона газ в ямата с вода.

По едно време на нас с Боря ни се стори, че на Дацарил му се вие свят и се готви да слиза долу на земята.

— Бъзльо — презрително процеди през зъби Боря.

— Тогава ресто на парите ни — казах аз.

В същия миг Дацарил решително свали плаща, хвърли го долу и той плавно, като орел с разперени черни криле, се спусна на моравата, която изведнъж стана сякаш по-ярка и по-зелена.

Публиката зашумя, чуха се ръкопляскания. Малкият Дацарил стоеше на площадката по черно, доста широчко за него трико с голям бял череп и две кръстосани кости на хлътналите му гърди.

— Палете газта! — викна отгоре със слаб глас Дацарил и добави, като се обърна към оркестъра: — Барабаните!

Над ямата избухна червено-черен пламък и се чу силно барабанене, от което ме полазиха тръпки.

Дацарил погледна още веднъж надолу, поклати глава, стисна очи, вдигна нагоре сплетени ръце и полетя в бездната.

Всичко стана в един миг и ние с Боря се опомнихме едва след като пожарникарите започнаха да гасят огъня, а Дацарил доста трудно бе измъкнат за слабите му ръце от ямата жив, невредим, но треперещ от студ и мокър като мишка. Черното му широко трико бе залепнало по хилавото му тяло с космати крака, маската му — смъкната и изкривена на една страна, и в такъв вид под звуците на барабаните Дацарил премина, изправен в кабриолета, като с едната ръка прегръщаше жена си, а с другата изпращаше неумело въздушни целувки на всички страни. На нас с Боря ни се стори, че плаче, а от мустаците му течеше по брадичката черна боя.

— Браво — промърмори Боря. — Улучи!

Боря бе строг, но справедлив.

И все пак бяхме разочаровани: мечтаехме да видим друг Дацарил и вече съжалявахме, че сме изхарчили парите си за билети, още повече че всичко завърши така благополучно!

Бих забравил завинаги тази история, ако след трийсетина години, а може би дори и четирийсет не се бе случило следното: вечерях веднъж в Москва в артистичен кръг с приятелите си куплетиста С. — С, и режисьора Г. Залата беше препълнена с артисти, музиканти, уредници на спектакли, поети, драматурзи, които се събираха тук обикновено след спектаклите към един часа през нощта.

Сред веселия разговор на различни теми куплетистът С — С. изведнъж погледна към отдалечения ъгъл на кръчмичката, където на една маса седеше, обвито в облак цигарен дим, малко нескопосано старче с лилави торбички под очите и пиеше бира.

— Обърнете внимание на този човек — каза С. — С. — наглед не е нищо особено. А всъщност е легендарна личност. Герой. Именно той като уредник на атракцията на известния някога Дацарил скочил от мачтата в ямата с горяща газ вместо Дацарил, който се бил запил някъде и не можел не само да скача, но дори и да стане от кревата, а уредникът, за да не връща парите на публиката, сам изпълнил неговия смъртоносен номер, без да има ни най-малък опит в тази работа.

Качвайки се на стълба, той произнесъл историческата фраза:

… по-добре да умра, отколкото да върна парите на публиката…

Погледнах стария антрепреньор: в него наистина нямаше нищо особено. Но все пак съгласете се, че бе извършил героична постъпка, за да не се разори и съсипе семейството си — жена и три деца, две момчета и едно момиче.

ТЕТРАДКАТА С КАРТИНКИТЕ

Може би най-голямата, непоправима загуба в моя живот е изчезването на тетрадката, в която мама лепеше за мен картинки. Тогава съм бил навярно на около две години, но прекрасно помня течното лепило гуми-арабика в триъгълно флаконче с оловно капаче, от което се подаваше дръжката на четчица, покрита с втвърдени бели следи от лепилото.

Мама изваждаше плоската четчица от триъгълния флакон, намазваше гърба на картинката с лепило, после я слагаше върху чист лист от саморъчно направена тетрадка, здраво подшита с бели конци, завързани накрая на възел.

Мама поглаждаше лакираната повърхност на много цветната щампована картинка с милата си, топла длан, която ухаеше сладникаво — на гуми-арабика.

Тетрадката беше ушита от много хубава канцеларска хартия, която татко носеше отнякъде.

Преди да видя истински, цъфтящ на дървото люляков грозд, аз вече се бях запознал с неговото изображение — ярко, гиздаво, точно, релефно и неподвижно.

Преди да видя жива котка, вече бях виждал картинката — изображението на идеална котка красавица с блестящи очи и синя панделка на бялата шия.

… Видях ангел със звезда на главата и бели перести крила на гърба — дивно, неземно същество с къдрици като на хубавичко момиче и с чистото бяло чело на умно момче, облечено в бледосини одежди, изпод които се виждаха чистички боси бежови крачета…

Видях коминочистач с цилиндър и стълбичка на рамо, застанал на един покрив до някакъв немски тухлен комин, от който излизаше новогодишен дим. Видях кошница с ябълки; паун с разперена опашка; дантелено ветрило на цяла страница и звезди и ордени за котильон[1] върху ярки ленти.

Всички картинки ме поразяваха със своята красота, завършеност и релефност. Но в същото време тяхната, застиналост и мълчание ме плашеше, отблъскваше.

Прелиствах тетрадката и изпитвах неудовлетворение от тяхната преувеличеност, нереален реализъм, като че на сън съм ял нещо вкусно, но то не ме е заситило.

Липсваше нещо.

Мама внимателно ме погледна и разбра какво ми липсва.

Тя донесе татковата мастилница, дървената писалка със стоманено синкаво перо марка „косодо“ и под всяка картинка започна прилежно да пише с дребния си женски почерк обяснения на картинката, като говореше бавно и нежно на ухото ми, сякаш ми съобщаваше някаква приятна тайна:

… „Това е малко пухесто котенце, загубило майка си и останало само на улицата под студения дъжд. Цялото се намокрило, огладняло, треперело до чуждата врата и жално мяукало. Децата го видели, съжалили го, занесли го вкъщи, изсушили го, дали му в една паничка топло мляко, а после разчесали нежната му козина, разчепкали опашчицата му и сложили на шийката му синя копринена панделка. Котенцето се развеселило, очичките му заблестели и то започнало да облизва муцунката си с розовото езиче, а после зажумяло и замъркало: мър-р… мър… р… мър… р… р… Децата много се зарадвали, сложили котето да спи върху мека възглавничка, а на другия ден го отнесли при котката майка, която жално мяукала до вратата и викала изчезналото си котенце. Ето това е котенцето. Нали е хубавичко?…“

… „Кой е тоя черен господин с висок цилиндър и стълба на рамо? Това е коминочистач. Качил се е на покрива, за да очисти комина, а после ще хвърли в него шоколадена топка, завита в сребърна хартия. Топката ще полети надолу по комина и ще падне право в чорапа, окачен за таблата на кревата, където спи едно момченце. Сутринта то ще се събуди и — ах, каква радост! — ще намери в чорапа шоколадова топка в сребърна хартия. Ето какъв добър чичко е коминочистачът, въпреки че отвън е от черен по-черен, целият в сажди. Затова пък душата му е добра и светла“

… „Обърни внимание на това испанско дантелено ветрило. Вчера цялата вечер с прекарало на бал в ръцете на красива дама, която си е веела с него по време на танците и след танците. Дамата се уморила и ветрилото се уморило. Но затова и двамата — дамата и ветрилото, — като се върнали вкъщи, веднага заспали сладък сън: дамата в разкошната си спалня, а ветрилото в антрето върху масичката под голямото огледало. Както било отворено, така си и останало, защото мързеливата красавица не успяла да го сгъне, толкова й се спяло! А сега отгатни гатанката: не вървя ли — вятър духа, а вървя ли — вятърът от мене духа… Що е то? — попита мама, и очите й загадъчно святкаха, ала аз не можех да отговоря на въпроса. Мама мълчаливо се любуваше на залепеното към бялата страница фино изработено дантелено бално ветрило със сребърни пластинки и като почака малко, сложи длан на бузата ми и ми пошепна в ухото отговора на гатанката: — Ветрило…“

Всяка вечер мама лепеше в тетрадката нови картинки и ги надписваше, така че в края на краищата се получи цяла книжка, направена от нас, която разглеждахме и четяхме.

Обикнах тая книжка-тетрадка, защото, както по-късно разбрах, в нея удивително хармонично се съчетаваше изобразителното с повествователното, без което не съществува истинско изкуство.

Тази тетрадка, някога така новичка, здраво подшита с ленени конци, овехтяваше пред очите ми: избеляваше мастилото, появяваха се петна от разлято мляко и лекета, картинките губеха своя гланц, някои от тях се отлепяха, хартията пожълтяваше, но всеки път, когато се докосвах до тетрадката, изпитвах прекрасно, тъжно чувство на любов към моята отначало жива, а после така рано умряла майка, която в детските години ме научи не само да се радвам на света, на формите и багрите на окръжаващите ме предмети, но им даде и втори живот, като ги съедини със словото, изпълни ги с вътрешно, понякога тайнствено съдържание, с движение на мисълта, сякаш ги потопи в безкрайната и безначална стихия на повествованието.

След смъртта на мама тетрадката се пазеше у нас в татковия сандък, за който аз сигурно ще разкажа още нещо, което се е случило преди революцията, а после, след смъртта на татко тя се дяна някъде заедно със сандъка.

Къде?… Не ми стига умът!…

Ала и до ден-днешен, когато пиша тия редове вече със старческа ръка, с поглед в замръзналите прозорци с ледени нарастъци, през които се зеленее и синее навън януарският переделкински пейзаж, облян от кристално бялата светлина на студеното слънце, мамината тетрадка живее в паметта ми така поразително ясно, с всичките й подробности, че все още продължава да заличава времето.

… Помня дори чудесната луксозна хартия, от която беше ушита тетрадката, хартията на Дитятковската компания, с водните знаци, когато я насочиш към светлина. Тия знаци винаги ме учудваха: как се правят? Откъде се вземат?

Понякога ми се струва, че не мога да живея без спомена за тетрадката, без котенцето със синята панделка, без кичурите люляк с жълти тичинки, без моя ангел пазител със сребърна звезда над хубавичката къдрокоса главица.

Веднъж — много, много отдавна — поисках сам да създам нещо подобно на тази тетрадка. Мама ми даде лист луксозна хартия с водни знаци, молив, и аз, разперил лакти на масата при светлината на висящата газена лампа с бял абажур, през който езичето на пламъка едва се виждаше като малка назъбена коронка с малинов цвят, при биенето на стенния часовник, ударил бавно осем пъти, вече на заспиване нарисувах нещо забулено в мъгла с две вишнички по средата, както си представях гъстата тайнствено-приказна гора, която никога в живота си не бях виждал, и едва надрасках с криви печатни букви надписа:

… къква е хубава гурата и как прекрасна е далечината…

Разбира се, „къква“ и „гурата“, но какво значение има това, щом в тоя миг може би започна моят живот на поет, още повече че първото ми произведение изчезна завинаги заедно със заветната мамина тетрадка.

[1] Котильон — вид старинен танц, подобен на кадрил, с който завършвали всички танцови забави. — Б.пр. ↑

ЛЕЛИНИТЕ ПОКЛОННИЦИ

След смъртта на мама у дома заедно с мамината сестра леля Лиля се появи и лелината чаена чашка, която веднага привлече вниманието ми, тъй като дотогава у дома нямаше за чай специални чашки: пиехме това питие с водни чаши.

Леля много държеше на своята чашка, употребяваше я в тържествени случаи, миеше я собственоръчно в легена, с най-голяма предпазливост я избърсваше с чиста суха кърпа, като се боеше да не се пукне финия, полупрозрачен севърски порцелан и от време на време ни напомняше — на Женка и на мене, — че това е много рядка, скъпоценна, старинна чашка.

Когато пътуваше, леля винаги вземаше чашката със себе си, слагаше я в яркожълтата шперплатова кутия за шапки със здрави каишки, които се закопчаваха над капака.

Веднъж, когато се връщахме с леля в Одеса с второкласен вагон след пребиваване при баба в Екатеринослав, леля извади чашката, наля за мене от бутилка, завита в памук, сладък чай с лимон и като ме предупреди да не счупя чашката, с непонятна мечтателно-тъжна, насмешлива усмивка — дали на шега или сериозно — каза, че чашката й е подарена някога от княз Жевахов — бивш неин поклонник и дори годеник.

Помолих леля да ми разкаже подробности, но тя не пожела. Развълнува ме мисълта, че ако леля тогава се беше омъжила за годеника си княз Жевахов, то сега щеше да е княгиня!

Развълнувах се също думата „поклонник“, която чувах за първи път.

— А какво значи поклонник? — попитах я аз.

— Като пораснеш — ще разбереш — отвърна леля със своя лек смях.

— Това полковник ли е? — настоявах аз.

— Невинаги — уклончиво отговори леля и сбърчи весело устни.

— Но все пак какво е това — поклонник? Човек ли е?

— Поклонник е годеник — каза леля, за да се отърве и добави: — Стига си бърборил, по-добре пий чай, докато не е изстинал съвсем. И да не счупиш чашката.

Започнах да пия чай, като си наливах от чашката с китайска рисунка в драгоценната поизтрита чинийка и ми се струваше, че държа в ръце най-голяма музейна рядкост.

Вагонът пружинираше, поклащаше се, от прозореца навлизаше в купето стълб прашна слънчева светлина, а навън се ширеха равните простори на Новорусийския край, ниви, степи, тук-там скитски могили и наклонени каменни идоли.

Понякога слънчевият стълб се преместваше, започваше да се движи, да минава от раирания калъф на скамейките, направен от дюшеклък и с копчета, върху тавана с вентилатора, после се плъзгаше върху тракащия фенер, където през нощта началникът на влака поставяше дебела стеаринова свещ. Придвижването на слънчевия стълб означаваше, че релсите завиват, пътят прави дъга; тогава от прозореца можеше да се види отпред туловището на локомотива с бързо въртящи се колела, със съскащи бутала и с дим над тумбестия комин. А назад се виеше като опашка на гущер краят на влака с все по-малки и по-малки прешлени от вагони — сини, зелени, жълти.

Ала нищо не можеше да ме отвлече от лелините думи, които ме поразиха до дън душа, тъй като думата „Жевахов“ ми беше добре позната: между Пересип и Дофинка, по пътя за Куялницкия лиман, накъдето трябваше да пътуваме с истински влак, а не с малък, междуградски, както за Болшой Фонтан, покрай нас преплува доста висок хълм, наречен Жевахова гора, в чест на някой си княз Жевахов, който владеел този хълм, обрасъл с буренак.

… „Жевахова гора“ беше една от забележителностите на града…

Сега изведнъж се оказа, че владетелят на знаменития хълм, княз Жевахов, е бил така или иначе лелин поклонник, годеник. Нещо не ми се вярваше.

— А „Жевахова гора“ на вашия поклонник княз Жевахов ли е?

— Представи си — отговори леля.

— Защо не се оженихте?

— Беше много стар — отговори леля — и аз му отказах.

— А чашката все пак взехте? — попитах аз.

— А чашката взех — засмя се леля. — За спомен.

Живо си представих драматичната картина: владетелят на хълма, несметно богатият княз Жевахов, старец, със сълзи по набръчканите си бузи стои на колене пред леля ми, подава й скъпоценната севърска чашка и прави предложение, а леля му отказва, макар и да взема чашката за спомен.

Освен жеваховската чашка, леля донесе у нас и музикален сандък, нещо като грамофон, и златен часовник във вид на отварящо се топче, окачено на плетена златна верижка.

Леля много ценеше и се гордееше с тези неща, защото се оказа, че са получени като награди на някакви балове в Нижнеднепровск край Екатеринослав, когато леля, още преди да дойде при нас, е учителствувала по тези места в село Каменское. Часовничето тя винаги носеше на колана си, понякога ни даваше да го попипаме и дори го отваряше, показваше ни емайловия циферблат и златните стрелки, а музикалния сандък ни позволяваше да навиваме когато си искаме, и в началото аз неуморно въртях стегнатата ръчка, за да се движи тънкият стоманен диск с цяла мрежа продълговато напречни вдлъбнатини, които се закачиха за шиповете на стоманен гребен, това пораждаше звънки музикални звуци — ноти, — които като цяло съставяха малко затруднен, изпълнен на срички отчетлив мотив от някаква полка-мазурка или валс.

Имаше половин дузина стоманени плочи и аз ги поставях по ред. Най-много ми харесваше мотива на една украинска народна песен, а леля я пееше с думи под съпровода на стоманените звуци на шарманката:

„… Ой, зад малката горичка, край зелената горичка, с черничкото свое волче там орало си девойче. То повикало казаче със цигулка да поплаче. А казачето хем свири, хем намига… Не разбирам! На кого ли знаци прави? Може би на наште крави? Май в лицето ми се вглежда или в черните ми вежди?…“

Леля получила тези награди — златния часовник и музикалния инструмент „аристон“ — за красота, както сама ми разказа веднъж със свойствената й иронична усмивка и сякаш за да потвърди това, подхвана полата си и направи няколко танцови стъпки и изпя не без кокетство куплети от оперетата „Гейша“: „За красота получих първи приз, мъжете ще изпълнят всеки мой каприз“ — и тъй нататък.

Трудно ми беше да повярвам, защото, според детската ми представа, леля съвсем не беше млада, нито пък красива, макар и симпатична.

Може би на красотата й пречеше малкото надебеление в края на носа — малка розова подутинка — в детски години така силно си разкървавила носа, когато се люлеела на люлка, че следата останала за цял живот. Мисля, че подутинката в края на носа придаваше на леля нещо неповторимо, характерно само за нея, прелестно. При хрема или когато плачеше, края на носа й доста силно се зачервяваше. Всичко друго у леля беше хубаво; бе синеока и както по-късно разбрах, имаше стройна лека фигура и красиви крака, малки и винаги с хубави обувки.

Тя нямаше още трийсет години, когато дойде при нас да замени покойната ни майка. Тогава още не разбирах, че тя извършва подвиг, като се отказва в разцвета на годините си от личен живот, от свобода, независимост, за да ни възпита — мене и мъничкия Женка, деца на любимата й по-голяма сестра, на която веднъж беше дала дума, че ако умре, ще я замени като майка.

… Тя ми беше кръстница, някога специално беше дошла от Каменское да кръсти първородния син на сестра си, и весело разказваше как съм намокрил розовата й пола от моаре, после останали петна, които не можели да се изчистят и полата била съсипана. Кръстник ми бил един от поклонниците на леля, приват-доцент Попруженко, чиито официални панталони и част от сакото също съм успял да намокря, но петната от тях излезли…

Леля замени мама, постъпи учителка в епархийското училище и стана домакинята в нашия дом.

Обичаше страстно, нежно, с истинска майчина любов малкия Женечка, който от най-ранна, кърмаческа възраст растеше в ръцете й.

Съвсем естествено би било татко в края на краищата да се ожени за нея. Но изглежда татко принадлежеше към редкия тип мъже-еднолюбци. Други жени освен мама за него не съществуваха. След смъртта й той си даде дума завинаги да остане — и остана! — вдовец. Понякога дори ми се струваше, че към всяка жена изпитва някаква странна, трудно прикривана неприязън.

Може би тук изигра роля и това, че татко произхождаше от духовническа среда. Нали като семинарист се е готвел да стане свещеник, макар че след семинарията завършил университет и станал преподавател в средно учебно заведение.

… Мисля, че „духовническото“ бе здраво вкоренено у него…

По начин на живот и по възгледи той по-скоро беше свещеник, отколкото светско лице, По-скоро йерей, отколкото придворен съветник. А на свещениците не се позволява да имат втора жена, дори когато първата е умряла. В такъв случай свещеникът най-често става монах. У татко започна доста забележимо да се появява нещо монашеско, строго, целомъдрено, недостъпно за каквато и да е светска съблазън, освен театъра, който татко много обичаше, разбира се, сериозния, където поставяха класически пиеси от Гогол, Островски, Шекспир. Особено обичаше трагедиите на Шекспир.

Макар че леля беше материално напълно независима, тъй като беше учителка на долните класове в епархийското училище, а заедно с това и деловодителка, и делеше всички разходи по къщата наравно с татко, все пак положението й, според разбиранията на окръжаващото ни еснафско общество, беше малко двусмислено: живее под един покрив с вдовец, грижи се за домакинството му, възпитава децата му…

Има нещо нередно!

Но нито татко, нито леля обръщаха внимание на клюките зад гърба им и намеците. Те стояха над това, в което се проявяваше истинската им интелигентност.

И все пак — сега разбирам! — животът на леля у нас не е бил много лек. След свободния живот в Каменское, след нижнеднепровските балове с награди за красота, с поклонници измежду най-видните минни инженери, служители в железниците, инженери, завършили политехника, фабриканти и помешчици, което леля лесно съчетава с учителствуването, дало й независимост, да живее в дома на вдовец, да възпитава двете му момченца, да води чуждо домакинство, без съмнение и е тежало, не може да не й е тежало. Всъщност това е било отказване от личен живот.

Впрочем от поклонниците си леля не се отказа напълно. От време на време у дома се появяваше някой от лелините поклонници, което, струва ми се, малко дразнеше татко, несвикнал с гости. Но той се стараеше да не го показва.

Когато леля дойде у нас, вече не можехме да се съберем в евтината, старомодна и скромно обзаведена квартира на улица „Базарна“, до Стурдзовската община, почти на ъгъла с булевард „Французки“. На леля й беше необходима отделна стая, затова се преместихме в друго жилище, просторно и скъпичко за нас, в луксозната къща на Аудерски на „Маразлиевска“, една от най-хубавите улици на града.

Старата мека мебел беше продадена, купена беше нова от черно дърво, тапицирана със златиста коприна. Това правеше нашата гостна, макар и по-красива от преди, не така уютна, мека, с хлътнали пружинени кресла, както при мама.

Имаше много стаи и излишните давахме под наем, за да свързваме двата края, както казваше леля.

… оттогава, доколкото си спомням, непрекъснато се местехме от квартира на квартира, търсейки по-удобна и по-евтина…

… А баба — татковата майка — винаги се местеше с нас, седнала в платформата до фикуса, и както преди живееше в трапезарията зад параван, тиха, никому ненужна, от всички забравена, но нежно и почтителна обичана само от татко.

Леля се обличаше добре, парфюмираше се, носеше модни шапки, които предизвикваха иронични усмивки у татко. Дори за занятията в епархийското училище леля обличаше синя копринена рокля с дантели на врата и ръкавите. В противоположност на покойната ми майка, която винаги гладко вчесваше черните си като гарваново крило коси, леля — светла шатенка, почти блондинка — си правеше модна прическа с подложка отпред а ла Вялцева, знаменитата изпълнителка на цигански романси.

Леля често сядаше на въртящата се табуретка с плетена седалка, отваряше капака на пианото и бляскаво, елегантно започваше да свири един след друг валсове от Шопен, а нейните тънки пръсти летяха насам-натам по пожълтелите клавиши, бляскаха пръстените й с малки, но истински скъпоценни разноцветни камъчета.

… струва ми се, че тайно от нас пушеше, защото веднъж намерих в стаята й тънка дамска цигара и усетих лека миризма на тютюнев дим…

Лелините поклонници — „годеници“ — се появяваха, не много често, но аз запомних добре всички. Вероятно леля им отказваше, тъй като след една-две визити повече не се появяваха.

Според мен, без да се брои, разбира се, старият княз Жевахов, когото продължавах да си представям като паднал на колене пред леля с чашката в ръка старец, с лице на художника Айвазовски — най-важният лелин поклонник беше прибалтийският барон фон Гелмерсен, вдовец и красавец.

Веднъж леля съобщи, че в неделя ще обядва у нас един стар неин познат, който ще дойде със сина си, възпитаник на кадетския корпус, и понеже знаеше, че между кадетите и гимназистите съществува от памтивека вражда, леля строго заповяда на мене и Женка да се държим прилично и учтиво със сина на фон Гелмерсен, Обещахме да не се бием с кадета, но направихме такива мутри, че леля ни заплаши с пръст.

В навечерието на визитата леля направи някои покупки: кутия сардели, половин фунт много скъп московски пушен салам в сребърна хартия, сълзящо швейцарско сирене и две високи бутилки бира Санценбахер с порцеланови тапички на тел.

Като видя бирата, татко се зачерви от възмущение, дори не толкова зачерви, колкото побеля; побеляха скулите му; той беше убеден трезвеник и под никакъв предлог не разрешаваше да има у дома спиртни напитки.

— Защо сте купили тая гадост! — каза той, оправяйки пенснето си, а шията му потрепваше. — Ще изхвърля бутилките на боклука.

Леля хладнокръвно отговори, че фон Гелмерсен е свикнал да пие на обед бира; той е неин гост, и към гостите трябва да бъдем внимателни.

А като видя сарделата и швейцарското сирене, по лицето на татко се изписа погнуса.

(У нас преди обед никога не се сервираха ордьоври; започвахме направо със супата).

На балкона в тенекиена формичка имаше портокалово желе, което леля собственоръчно приготви за своя поклонник.

Фон Гелмерсен се оказа вдъхващ респект господин — висок, с мустаци, облечен в кариран жакет английски фасон с висока колосана якичка, която подпираше сивосинкавите му бузи, с остроноси чепици и сиви сукнени гамаши. Спомням си, че на пръста му имаше два венчални пръстена, а на черна копринена панделка се люлееше монокъл — нещо, което виждах за първи път.

Като влезе в антрето, свали велурените си ръкавици, хвърли ги в шапката и сложи изправен в ъгъла своя здрав като него самия бастун от палисандрово дърво с кръгла дръжка от пожълтяла, напукана слонова кост. Иззад високата му фигура се показа малко светлорусо кадетче и тракна с токовете на ботушите си, от които цялото антре замириса на казионна вакса.

Фон Гелмерсен беше вдовец и всяка неделя ходеше по гости заедно със сина си.

… Какво го свързваше с леля ни, къде са се запознали? Това завинаги остана за мене тайна…

Визитата на фон Гелмерсен остана в паметта ми като скучно прекаран, загубен неделен ден. Докато след обед баронът, метнал крак върху крак пиеше бира, пушеше пура и с доста силен немски акцент водеше светски разговор с леля и татко, който не можеше да понася тютюневия дим и постоянно отпъждаше с ръка от носа си красивия скъп светлосин дим от пурата, ние с Женка изведохме кадета на улицата да поиграем. Добре че там нямаше нито едно момче, особено Мишка Галий, иначе щяхме да си изпатим и ние, и кадетът; щяха да ни се подиграват.

Синът на Гелмерсен излезе рядко скучно момче и много малко разговаряше, защото през цялото време вадеше от джобовете на панталоните си парчета хляб, които бе напъхал там по време на обеда, и тъпчеше с тях устата си, така че през цялото време червените му бузи бяха издути и думите мъчно излизаха през малката му уста.

Общо взето беше кротко момче, но ни омръзна до смърт, защото ни развали неделята.

Фон Гелмерсен остана у нас до вечерта, изправен като бастун, с пура в устата, увехнал, с торбички под очите, малко плешив. Какво намираше в него леля и досега не мога да разбера. Вероятно фон Гелмерсен не беше нищо друго освен вълнуващ спомен от миналото, може би от онова златно време, когато леля, съвсем млада, генералска дъщеря, независима, весела госпожица, е прекарвала лятната ваканция на Рижското крайбрежие, за което тя понякога разказваше с удоволствие.

… Ако тогава тя се беше омъжила за фон Гелмерсен, сега щеше да бъде баронеса. Ама че работа!…

Фон Гелмерсен със своя кадет повече не се появя у нас. За какво беше дошъл, не разбрах. Може би пак да й иска ръката. Но леля, както винаги, му е отказала.

Помня, че след като фон Гелмерсен си отиде, татко, скътан с официалния си костюм с копринена подплата, дълго проветряваше намръщен стаята от тютюневия дим и с отвращение отнесе в кухнята високите бутилки от санденбахерската бира: в тях бяха останали подобно на пчелна пита едри мехурчета с тънка ципа, които много занимаваха въображението ми и аз се питах: как става това? Откъде се вземат?

Останалите лелини поклонници не представляваха нищо интересно. Появяваха се за кратко време, вселяваха в душата на леля надежда за някакво лично щастие и после изчезваха завинаги, отхвърлени от нея.

… Имаше например колкото и да е чудно, един управител на магазин, Мухин, едър, елегантно облечен красавец, с копринена вратовръзка с цвета на пауново перо и брилянтен пръстен на кутрето. Той не беше продавач в обикновен галантериен магазин някъде на улица „Ришельовска“, измерващ с жълт дървен аршин с металически краища дантела или някаква мънистена гарнитура. В йерархията на продавачите той заемаше по-високо място — беше, както се казва, дясната ръка на собственика на голяма фирма: в магазина на „Дерибасовска“ оставаше рядко, а повечето време пътуваше за стока в Москва, която наричаше първопрестолна, и в Санкт Петербург, който наричаше Питер, а понякога стигаше до Париж. Той имаше изискано скромни маниери на човек, който си знае цената, безупречен прав път на косата, красиво подстригани бакенбарди, ясно произношение. На края на красивия му руски нос имаше малка резчица като мушка на огнестрелно оръжие, което до известна степен прилягаше на името му — Мухин, Мушкин… Когато гледаше събеседника си със своите красиви селски очи, сякаш се прицелваше, насочваше мушката на своя нос точно в центъра на невидима мишена. От него лъхаше на френски парфюм — с една дума, беше идеален тип на доста млад, състоятелен мъж с положение.

Въпреки несъмненото му превъзходство в материално отношение, все пак го възприемахме като човек от по-долно качество. Причината беше неговият език, словесните изрази, които миришеха на нещо галантерийно. Употребяваше думи като „милостива госпожо“, „милостиви господине“, „благоволете да не се безпокоите“, „тъй вярно“, „съвсем не“, „безпрестанно“, „една особа“ и други подобни, които дотолкова бяха чужди на семейството и на леля, че тя бързо отказа на Мухин, макар че веднъж той дори я заведе с файтон на оперета — леля бе с пелерина от катерича кожа и капишон.

… Някак незабелязано се мярна един студент конте с фуражка по пруски образец, в мундир и тесни райе панталони, който в деня на „Бялата маргарита“ придружаваше леля да събират в града волни пожертвования в полза на болните от туберкулоза. Елегантно облечена, леля държеше в ръка синя кадифена възглавничка с набодени на нея целулоидни значки във вид на бяла маргаритка, изтичваше грациозно с шумолящата си копринена пола към минувачите, с прелестна усмивка казваше: „Надявам се, че няма да откажете…“ и забождаше на ревера на мъжа или на астраганеното жакетче на жената бялото цвете с жълто кръгче по средата, а в това време студентът поднасяше тракащата от парите в нея чашка-касичка с печат от червен восък върху ключалката, и през отвора й паднаха десетачета, двайсетачета, половин рублеви, а понякога, когато леля беше особено чаровна, дори и тежки сребърни рубли. В края на деня, преди да отидат в общината да предадат парите, леля покани студента у дома на чай и аз успях да опитам колко тежи пълната с волни пожертвования чашка и да подържа в ръка синята кадифена възглавничка.

В общината се оказа, че леля е събрала най-много пожертвования и й бе изказана публична благодарност, но татко не одобри всичко това — нарече го „недостойна игра на благотворителност“.

Може би просто не му хареса прекалено наконтеният студент, който, впрочем, повече не се появи у нас.

… навярно беше го стигнала участта на всички други поклонници на леля: беше му отказано.

Имаше и един преподавател в духовното училище, родом от Уман, със странното фамилно име Кривда — украинец с бродирана риза под униформеното учителско сако, човек с глава като тиква и теме едва прикрито от няколко внимателно подредени косми; той пиеше чай, като топеше шевченковските си мустаци в чинийката, много му беше весело у нас и през цялото време разказваше по украински нещо смешно, при което нежно и сладко, като охранен котарак, поглеждаше леля.

Запомнил съм един от анекдотите му.

Веднъж хохол[1] и турчин заспорили чий бог е по-добър. Дълго спорили, но не се споразумели. В това време се задал тъмен облак, надигнала се буря, засвяткало и загърмяло!… „Нашият бог бие вашия бог“, — казал турчинът, а хохолът-казак тъжно му отговорил: „Така му се пада, щом се свързва с глупак“.

Думата „свързва“ Кривда произнасяше като „свързува“.

По едно време поклонник на леля се писа един втори братовчед на татко, пристигнал от Вятка, някой си Иван Иванович Творожков, който също като татко след завършване на семинарията бе учил в Новорусийския университет; беше постъпил в медицинския факултет и благополучно бе стигнал до четвърти курс. Беше беден и изглежда търсеше годеница със зестра, макар и малка, колкото да може да завърши образованието си. Говореше като истински вятчанин — изяждаше срички. Половината думи трудно му се разбираха, като че в устата си имаше горещ картоф, така както и на баба, татковата майка. Непрекъснато, като провинциалист, триеше потните си ръце, смееше се ни в клин, ни в ръкав, някак срамежливо, по китайски — хи-хи-хи — сърбаше чая от чинийката, която държеше пред себе си с три пръста, като отхапваше малко от стиснатата между предните зъби бучица захар. Но се знаеше, че е необикновено талантлив и във факултета го смятат за един от най-блестящите студенти.

Разбира се, от неговото предложение за женитба нищо не излезе, и той някак сконфузено си отиде с протритото си палто, брадат, добър, смутен, с умно простонародно лице като на Пирогов, нахлупил каскет отгоре с копче, обут в стари шляпащи галоши.

След около три години неочаквано се появи у нас прилично облечен, вече като главен асистент по анатомия, и ни представи жена си — доста възрастна попска дъщеря, за която се бе оженил по сметка, заради трите хиляди рубли зестра.

Беше явно смутен и върху лицето му на типично руски учен с природен талант беше изписана толкова тъжна доброта, че на всички ни стана жал за него, тъй като и съпругата му, жена със сива провинциална външност, облечена с копринена кафява рокля, се държеше много стеснително, несръчно, секнеше се силно в носната си кърпа, която вадеше от ръкава на роклята си, а когато в края на обеда поднесоха за десерт компот от вишни, тя плюеше костилките в шепата си и лицето й ставаше някак си патешко. Посещаваха ни понякога по роднински, а веднъж дойдоха срещу Нова година на ябълкова баница, със сложена в нея пара за късмет, и донесоха две бутилки донско шампанско с тапи, вързани с канап и насмолени отгоре.

… тогава за първи път в живота си опитах донското шампанско и, да си призная, много ми хареса…

Последният лелин поклонник се появи вече в началото на Първата световна война. Той беше мисионер от нашата губернска епархия. Въпреки странната романтична професия, която в моите представи беше свързана със смъртно опасен, героичен, самоотвержен живот на някой коралов остров или в джунглите, гъмжащи от отровни змии, мухи цеце и диви зверове, въпреки моята представа за мисионера като герой в груба монашеска дреха, с пламтящи от неугасимия пламък на вярата очи, просвещаващ диваците, нашият одески епархийски мисионер, родом от Калуга, водещ борба при религиозните спорове с разколниците и различни сектанти, имаше най-обикновена външност, беше нисък, дребен, хилав, носеше старо сако, панталони, издути на коленете, доста забавно тресеше козята си брадичка и никак не приличаше на духовно лице.

Когато се връщаше от Калуга след ваканцията, той се заседяваше у нас, пиеше чай и разказваше калужки новини, от които никой не се интересуваше.

Разбира се, той нямаше никакви шансове да покори сърцето на леля, освен това се оказа и таен алкохолик и аз веднъж го видях да седи съвсем пиян на нашата парадна стълба.

Изглежда се беше помъкнал у нас на гости, но бе закъсал, поседнал на стъпалото да си поеме дъх и така заспал, като навсякъде около него вонеше на домашна ракия; водка никъде не се продаваше поради войната.

След известно време леля ни напусна и замина за Полтава, където живееше неин братовчед, богат помешчик и земски деец — Евгений Петрович Ганко, който може би също е бил някога лелин поклонник, и започна да води домакинството му, като замени своята починала първа братовчедка Зинаида Петровна Ганко.

Спомням си добре този Евгений Петрович. Той беше голям господар, разточителен, бонвиван, обичаше да пътешествува в различни екзотични страни и няколко пъти, когато се връщаше с парахода на доброволния флот от Китай, Хонконг, Египет или Индия и на път за Полтава минаваше през Одеса, винаги посещаваше семейството ни и ни подаряваше необикновени сувенири: японски лакирани кутии за моливи и писалки, щраусови яйца и пера, рогозки, изплетени от най-тънка египетска слама, табакери, украсени с изображение на свещения египетски бръмбар и други такива. Имаше силно, макар и доста пълно поради разточителния си живот тяло, крака, поразени от подагра, така че трябваше да носи някакви особени кадифени обувки, подобни на чехли, и великолепна глава с римски нос, върху който особено внушително, важно седеше златното му пенсне, напълно в стила на сенаторските му бакенбарди, и широкият му костюм, ушит при най-добър лондонски шивач, излъчваше тънък аромат на специален мъжки парфюм…

В началото на войната Евгений Петрович грохна, почти не можеше вече да ходи, по цели дни прекарваше в Полтава в удобната си тухлена къща, построена в украински стил, заобиколена със сенчеста полтавска градина, като седеше във волтеровско кресло, с крака, завити с бархетен плат, и прелистваше стари броеве на френското списание „Ревю де Дю Монд“ или се занимаваше с марките си, и аз чувах, че бил голям филателист и притежавал безценни колекции, една от които била единствена в света — колекцията на полтавската уездна земска поща.

Леля започна да води домакинството му.

Така приключи животът на леля в нашето семейство.

… леля умря в Полтава през 1942 г. при немската окупация, като малко преди смъртта си бе погребала Евгений Петрович и останала съвсем сама, болна, стара, бедна, преместена в някаква полуразрушена къщичка. Като руска патриотка, тя не можа да понесе униженията от чуждия нашественик на родна земя, на тази земя, където някога Петър разби шведите…

Една сутрин съседите я намерили мъртва на пода до кревата й. Изглежда се е навела под кревата за пантофите и тогава смъртта е изтръгнала нейната нежна, добра и толкова нещастна душа.

О, как ясно си представям зимното тъмно полтавско утро, пукота на противосамолетните оръдия, грохота на немските танкове по улицата, облаците над развалините на някога прекрасния украински град с белите стени на къщите, зелените железни покриви и пирамидални тополи и лежащата на пода по очи малка, суха старица с побелели коси, разпилени по вехтото протрито килимче.

[1] Хохол-перчем. Така иронично шеговито са били наричани украинците преди революцията, заради дългите перчеми на казаците. — Б.пр. ↑

ДЕТСКАТА МИ ПРЕДСТАВА ЗА СМЪРТТА

Имаше години в детството ми, когато ме преследваше зловещ сън, който сънувах само веднъж, но после дълго не можех да го избия от ума си: като че ми се присънваше наяве и ме мъчеше със странното си съдържание.

… този сън описваше смъртта ми…

Струва ми се, че при всеки човек в детските му години — по-рано или по-късно — но винаги настъпва миг, когато съвсем ясно започва да разбира, че е смъртен и че кога да е непременно ще умре, ще престане да съществува, да живее — мисъл, с която е невъзможно да се свикне.

Сънят ми се състоеше в това, че тичах из нашата трапезария около голата, без покривка кръгла ясенова — а може би борова — жълта маса и ме гонеше чудовище, но не живо, а направено от също такова жълто ясеново дърво, както масата и бюфета. Впрочем бюфетът не беше от ясен, а от светъл дъб и се отличаваше с това, че на вратичките му нямаше традиционните украшения във вид на плодове или зайци, а само две дървени кръгчета, поради което ми приличаше на вятското лице на баба ми, татковата майка, с нейните кръгли очи.

Чудовището, което ме гонеше, представляваше безсмислен дървен предмет — мебел! — или стол с извънредно висок, подобен на стълба гръб, или израсъл до тавана бюфет с кръгли дървени бабини очи.

Но най-ужасното, това, което най-много ме плашеше, бе, че чудовището макар да беше дървено и да тропаше по пода с дървени крака — както конете тропат с копитата — беше в същото време разумно същество, което се стараеше да ме настигне и хване — и тогава щях да загина!

Боях се да се обърна, задъхвах се и от време на време ми се струваше, че ме гони около масата, тракайки кости, пожълтял скелет с черна гръдна кост, откъдето излизаха сухи бели ребра.

Заедно с това чувствувах, че аз вече не съм аз, а именно този скелет с черна гръдна кост, който ме гони и иска да ме умъртви с някакво кратко движение. Аз и скелетът бяхме един и същ предмет, дори не предмет, а същество и се получаваше следното:

… гоня самия себе си, за да си причиня смъртта, да унищожа своето съзнание…

За това беше достатъчно да завъртя нещо като електрически ебонитов ключ, поставен в гръдния ми кош и едновременно с това вграден в стената до вратата, и тогава смъртта веднага би настъпила.

Странното беше това, че по онова време още нямахме електрическо осветление и аз никога не бях виждал електрически ключ, макар да съм готов да се закълна, че в детския ми сън имаше ключ, монтиран в гръдния ми кош — черен ебонитов ключ, като че появил се по чудодеен начин от близкото бъдеще, може би дори от Екатеринослав, където вече имаше електрическо осветление.

Впрочем това не би било толкова странно, ако можеше да се повярва, че времето се движи не само в една посока — напред, — но и в друга — обратно.

Защо пък не? Може би е точно така. Та времето е нещо още не напълно изследвано.

Обикалях като луд масата, все по-бързо и по-бързо, чувствувах зад себе си конския тропот на високия стол и през цялото време нечии ръце ме хващаха отстрани, искаха да ме погъделичкат, както правеха понякога в моменти на весело настроение седналите край масата татко и мама, когато се опитвах да се шмугна покрай тях. Но сред тези добри ръце чувствувах докосването на сухите, студени ръце на умиращия, на вече умрелия на дивана в гостната чичо Миша, със своите очи на безумен и рядка брада на великомъченик, и ме сковаваше страх и непоносим ужас от смъртта, и за да се избавя от това, сам си причинявах смъртта, като щраквах ключа в гръдния си кош и в същия миг животът ми угасваше, отвсякъде нахлуваше тъмнина, лишена от звукове, безмълвна и неизбежна.

Като се събуждах на сутринта, вече не бях малкото весело момче — полуживотно, получовек, — а бях станал истински човек, завинаги отровен от неизбежната мисъл и сигурност, че съм смъртен и че нищо не ще ме спаси от унищожаване.

ЧОВЕШКИЯТ МОЗЪК

… За Иван Иванович Творожков се пусна мълва, че е забележителен млад учен физиолог. Мисля, че беше направен от същото тесто както и Сеченов, Павлов, Мечников, Менделеев… Според мен и татко принадлежеше към тоя род хора, но той бе тръгнал по друг път — стана обикновен преподавател в средно учебно заведение, не можа да се посвети изцяло на науката.

Творожков — също родом от Вятка — много приличаше на татко: техните разговори винаги имаха възвишен научен характер и нямаха нищо общо с празните еснафски приказки.

Те засягаха неясни за мене университетски и научни въпроси, понякога дори спореха, горещяха се, и тогава татко започваше да говори бързо и неразбрано, подобно на Творожков, като и двамата по вятски произнасяха вместо „ц“ — „ч“.

Като изследвал в университетската лаборатория човешкия мозък и изучавал неговите функции, неговия механизъм като център на психическата дейност на човека, съчетавайки теорията на учения с практиката на лекаря психиатър, Творожков създал своя теория за наследствеността, същността на която не разбирах, а само се досещах, че в основата й лежи твърдението, че дефектите във веществото на главния мозък се предават от едно поколение в друго и това определя наследствените особености на личността, а също психическите заболявания, лудостта, преждевременната смърт.

… Понякога ми се струваше, че Творожков беше избрал нашето семейство за научните си наблюдения, които трябваше да потвърдят неговата теория за наследствеността…

Дядо ми — татковият баща — вятският протойерей Василий Алексеевич — беше умрял сравнително рано — на около петдесет години. От каква болест е умрял, не знаех. Казваха мъгляво — от треска. Татковият брат, чичо Миша, за когото вече споменавах, умря на трийсет години от лудост. По-големият брат на татко, чичо Коля, умря четиресетгодишен от прогресивен паралич и разправяха, че когато го откарвали в болницата, той скачал от носилката, страшен, брадат, с дълга риза, и смеейки се с пълен глас сам си пеел „со святими упокой“ и дирижирал въображаем хор.

Той беше статски съветник, бе завършил Московската духовна академия и преподаваше в Одеската семинария. Имаше няколко ордена и обичаше да се кичи с тях.

От тримата братя остана жив само баща ми, който беше с отлично здраве, умерен във всичко и с уравновесен характер. Впрочем само в редки случаи избухваше.

Струва ми се, че Творожков скришом ни наблюдаваше, а понякога, сякаш между другото, ни задаваше внимателно някакви уж невинни въпроси като онези красноречиви, прозрачни въпроси, които лекарите психиатри задават на своите пациенти, заподозрени в душевна болест, когато търсеха нейните признаци.

Струва ми се, че в края на краищата това се превърна у доктор Творожков в мания: понеже принадлежеше към един от клоновете на вятския ни род, може би и него постепенно го обземаше лудостта.

Във всеки случай веднъж долових върху себе си мекия му, изучаващ поглед, от който целия потреперих.

… нима той смяташе, че съчиняването на стихове е признак на душевна болест?…

Един ден ме хвана за ръка, сложи опитните си, студени докторски пръсти върху пулса ми, извади часовника си, дълго слуша и накрая се произнесе:

— Така-така, отлично, отлично. — А после попита: — Как си с паметта?

— Добре — отговорих аз.

— Прекрасно — одобри той. — А какви сънища сънуваш?

Затрудних се. Сънувах много и най-различни сънища — черно-бели и цветни, дори и еротични, така че мълчаливо се изчервих.

— Така-така — продължаваше доктор Творожков. — Главозамайване имаш ли? Ядосваш ли се?

Гледаше ме в очите, и ми се струваше, че ме вижда целия — от край до край: аз наистина бях избухливо момче, вече почти юноша. После пак с докторски ръце ми поопипа жлезите зад ушите, след това с ловкостта на фокусник измъкна от страничния си джоб черно медицинско чукче, почука под коляното ми — кракът ми подскочи сякаш ударен от ток.

— Така-така — доволен каза Творожков. — Усещаш ли сърцето си?

— Понякога — отговорих аз, за да не разочаровам Иван Иванович.

— Така-така… Полово съзряване… Нервност — произнесе Творожков и известно време гледа челото ми и ми се стори, че ей сега ще отвори черепната ми кутия, за да види има ли в мозъка ми наследствени дефекти.

Стори ми се, че е маниак.

Творожков настойчиво съветваше баща ми да вземе йод и самият той вземаше, като изваждаше от джоба на жилетката си шишенце и капваше няколко капки от гъстата черно-кафява течност в чашка с мляко, от което млякото в чашката ставаше зловещо розово. Страхуваше се от склероза и у всички откриваше признаци на ранна склероза.

Веднъж ме покани в лабораторията си, да видя как се препарира човешки мозък.

Отидох в университетската клиника с известен страх.

Университетските здания — грамадни, масивни, триетажни; с големи високи прозорци, със силно издадени корнизи и грамадни лакирани входни врати с тежки медни дръжки — се намираха в различни части на града, по факултети, и придаваха на улиците, където бяха разположени, особено внушителен, академичен и малко казионен характер.

Държавните здания обикновено се боядисваха в особен жълт чиновнически цвят. А зданията на университета бяха боядисани бледозелено, което създаваше впечатление, като че и посред бял ден са осветени с газови фенери.

От тях сякаш миришеше на светилен газ.

Бяха оградени с железни решетки и пред огромните им фасади и корпуси растяха стари акации, чинари и кестени с длановидни листа, може би още от времето на Пирогов и Мечников.

Вечер през прозорците им се виждаше зелената светлина на газовите лабораторни лампи.

За разлика от другите факултети, медицинският се намираше най-далече от центъра на града, ако не греша, някъде в края на „Херсонска“, където градът вече имаше малко провинциален характер и откъдето между къщите можеха да се видят Пересип, Жевахова гора и част от морето.

Лабораторията се помещаваше в малка пристройка в дъното на сенчестия двор, застлан с големи бетонни плочи, а още по-нататък се виждаше друга пристройка, която ме накара да настръхна и всели в душата ми мрачно подозрение. И ненапразно: по-късно разбрах, че това е моргата, или както студентите казваха „трупната“, където те правеха дисекция на трупове.

Иван Иванович ме заведе в една стая със стари шкафове от ясен, лабораторни съдове и различни прибори.

В средата имаше поцинкована маса с микроскоп и някаква машинка, подобна на току-що започналата да влиза в употреба в гастрономите машинка за рязане на шунка на много тънки филийки.

Творожков беше с ленена престилка. Той извади от шкафа цилиндричен стъклен съд, покрит отгоре със стъклена плочка, постави го на масата и оттам извади предмет, подобен на очистен пресен орех, само че голям колкото глава карфиол и дори на вид доста тежък; той беше сякаш моделиран от почти бял, леко жълтеникав восък и дълбоките му гънки веднага ми подсказаха, че това е човешки мозък. Самият човек вече го няма, умрял е, черепът му е разцепен с длето, тялото е заровено в земята, а мозъкът на вид още съвсем пресен, запазен в буркан с формалин, беше попаднал в ръцете на доктор Творожков с черни каучукови ръкавици.

Творожков сложи мозъка в машинката и почна да го реже на извънредно тънки пластове, вземаше ги с пинсета един по един и ги разглеждаше на светлината. Показваше ми на всеки пласт малко петънце, което сякаш преминаваше през целия мозък — може би следа от кръвоизлив. Иван Иванович каза, че по такъв начин се проследява как се е развивал дефектът, причинил в края на краищата смъртта на човека.

… Той взе проба и я сложи под микроскопа…

Но нищо вече не можеше да ме накара да погледна през окуляра на микроскопа. Гадеше ми се. Исках по-скоро да изляза на чист въздух, под зеленината на акациите и кестените. Подлудяваше ме миризмата на формалин и лекият дъх на тление — от незабележимо разлагащия се мозък.

Ужасяваше ме мисълта, че в това восъчно парченце от високоорганизирана и толкова нетрайна материя може по някакъв начин да се отразява, да живее, да съществува всичко, което обкръжава човека — целият свят, цялата вселена, целият аз — и слънцето, и луната, и морето, и облаците, и Пушкин, и Чайковски, и Надка Зора-Зорница, и мъката, и радостта, и това необяснимо горчиво чувство на вечна, смирена любов, което отскоро носех в себе си, и знаех, че ще го нося цял живот в душата си, която досега ми се струваше безсмъртна, а се оказа, че била само нетрайна материя, мозъчни гънки, с отпечатъци на обкръжаващото ме битие.

Трудно ми беше да се примиря с това, но какво да се прави, нямах друг избор!

ДО ГУШАТА В ПЯСЪКА

Когато бях на две години, за да ме предпазят от рахит, татко и мама ме водеха през лятото на Куялницкия лиман или в Ланжерон на пясъчни бани.

Татко изкопаваше в пясъка плитка дупка с размерите на моето телце, а тъй като пясъкът надолу беше влажен, трябваше известно време да чакаме, докато се изсуши и нагрее от жаркото юлско слънце; мама ме събличаше гол и ме слагаше в топлата суха дупка като в пясъчно гнездо.

Разглеждах кръглите си пълнички ръчички с нежна кремаво розова кожа и ми доставяше радост да пляскам с разперени пръстчета по горещия пясък, да го загребвам с шепи и смеейки се безгрижно, да го пилея наоколо и да се наслаждавам на елмазния му блясък.

После татко нагребваше горещ пясък, засипваше ме до гушата така, че с брадичката си усещах пясъка, а някои песъчинки ме гъделичкаха по устата. Опитах се да извадя от плътната пясъчна купчина ръцете и краката си, като с мъка надвивах тежестта й, но татко пак ме затрупваше с пясък, така че в края на краищата от горещата, тежка купчина се подаваше само главата ми, обърната с лице към водата.

Нямах сили да се боря с тежестта на лековития пясък, който ме затискаше от всички страни и не ми даваше да се помръдна. Слънцето печеше безмилостно.

Мама разтвори чадър и забоде дръжката му в пясъка. Сега седях до гуша в пясъка, под сянката на голям батистов чадър, а татко и мама ми се радваха, по-скоро се радваха на кръглата ми чернокоса главичка с две въртолчета на темето.

Главата ми стърчеше съвсем малко над морското ниво, над ивицата крайбрежен пясък, смесен със забити в него раковини като седефени лодчици — остатъци от миди — и панделки сухи водорасли. Зрителното ми поле бе толкова стеснено, че виждах само нищожна част от морето, мигащо ту тук, ту там с ослепително белите звезди на слънчевите отражения.

Хоризонтът беше съвсем близко — а-а да го стигна с ръка, — но той се сливаше със сияйното небе и не можеше да се разбере докъде е небето, и докъде — водата: те се смесваха в една струяща се огледална мараня.

Багрите около мене бяха толкова ярки, че очите ми се уморяваха и всичко ми изглеждаше като избеляло от жаркото слънце, обезцветено, размито. Затова пък миризмите и звуците придобиваха особена яснота и сила.

… миризмата на разтопен катран, който варяха някъде зад гърба ми, за да насмолят разсъхнала се шаланда, миризмата на огъня, йодовата миризма на гниещи водорасли, миди, рибени люспи се смесваше със стърженето на дърводелско ренде, което оставяше дълъг къдрав талаш от тънка борова дъска, и аз разбирах, че някъде зад мене дърводелци строят нова шаланда. Чуваха се още пронизително пискливите крясъци на чайките, също плясъкът от веслата на плаващата край мене лодка с малка желязна котва — многорожка — на носа и виковете на къпещите се жени, които цопаха в плитчините.

Понякога виждах татко с платнена блуза, пристегната с кожен колан, как се навежда, търси плоски камъчета — особени ланжероновски камъчета, нагорещени от слънцето, — замахва по момчешки и ловко ги мята, те отскачаха и се втурваха с подскоци по дребните бръчки на водата и изчезваха от погледа ми като бързо-бързо пляскаха, и аз си представях, че това е гущер, който пъргаво лъкатуши с опашката си, какъвто неотдавна бях виждал на скалата, обрасла с трънливи храсти с оскъдни лилави цветчета.

Някъде далече басово изсвири параход.

Вадички пот браздяха лицето ми и не можех да ги избърша. Така повито, изпотеното ми тяло се бе отпуснало в сладостна изнемога. Най-после мама си погледна часовника и аз разбрах, че вече ще ме вадят от пясъка. Мама ме измъкна полусънен от горещата купчина, избърса с кърпа влажното ми телце, облече ме в рокличка от пике, сложи ми сламена шапка, а татко изрови от мокрия крайбрежен пясък бутилка мляко, отвори я с приятен звук и ми даде да пия направо от бутилката.

После татко ме взе на ръце и понесе по нанагорнището, а мама вървеше отзад, гъделичкаше с пръсти влажната ми гореща шийка и целуваше ушите ми — ту едното, ту другото, а аз се усмихвах мълчаливо на тая майчина ласка, която ми доставяше неописуема наслада.

Така се връщахме у дома на „Базарна“.

Когато се изкачихме най-горе на полегатия ланжероновски склон, татко ме остави на тротоара и по-нататък чак до вкъщи вървях самостоятелно, като се държах с едната ръка за татко, а с другата за мама и тропках с обувките си по плочите.

И тримата — мама, татко и аз — бяхме със сламени шапки с различен фасон.

НА ПОКЛОНЕНИЕ В КИЕВ

Веднъж, когато посетихме баба в Екатеринослав намерихме големи промени. Баба и всичките й многобройни дъщери, сестри на наскоро починалата ми майка, значи, моите лели — леля Наташа, леля Маргарита, леля Нина, леля Кльоня — живееха вече в голямо, дори огромно, богато жилище с много и добре обзаведени, високи, светли стаи с паркетен под, с килими, огледала и тропически растения — разкош, какъвто баба не можеше да си позволи със своята пенсия и с многобройната женска неомъжена челяд, която бе на служба в различни учреждения: в Държавния контрол, в земското управление, в Екатерининската железница и още някъде.

Рязката промяна в живота на баба се обясняваше с това, че една от дъщерите й — мамината сестра — леля Нина, която в семейството се смяташе за рядка красавица, изведнъж се омъжи за инженер в железниците с високо служебно положение и грамадна, както се изразяваше баба „министерска заплата“.

И всичко се измени по вълшебен начин.

Леля Нина наистина беше красавица: тънка, висока, стройна светлокоса, но не с банална красота, а с някакви особени аристократични черти на лицето, леко гърбав нос и царствена осанка, но заедно с това със светли, добри, ала сериозни очи.

Съдбата, изглежда, беше ощетила всички останали сестри сякаш нарочно, за да даде всичко най-хубаво, най-привлекателно на леля Нина.

У дома дълго се пазеше снимка, където лелите ми бяха фотографирани в цял ръст, в профил, наредени една зад друга по височина, облечени с палта, шапки и маншони, с модни поли с шлейфове, и сред тях леля Нина — веднага биеше на очи — беше най-красивата, най-високата.

… Но което си е право, всички намираха, че красотата й е „студена“, в нея имаше нещо недостъпно…

Може би това е покорило такъв завиден годеник като Иван Максимович с неговата „министерска заплата“ и великолепна външност, с която той ни най-малко не отстъпваше на леля Нина: беше висок, изнежен, с добре подстригана брада и мустаци, с къс алаброс над високо мраморно чело, с униформена железничарска куртка със солидни като на генерал пагони, с обувки от чужбина, с ледени светлосини очи на красавец егоист.

В господарското седемстайно жилище, където баба вече не беше пълновластна стопанка, а по-скоро играеше роля на бедна, макар и уважавана роднина, нещо което веднага забелязах с чувствителността и наблюдателността на подрастващо момче и това ми причини душевна болка, която не мога и до сега да забравя — та в господарския дом на Иван Максимович аз се чувствувах някак притеснен.

Възпълната ми баба, с корона от побелели коси и дойна брадичка като на Екатерина II, провинциалната светска дама, генералшата, която винаги добродушно и весело бе царувала в своя дом, сега беше минала на втори план след Иван Максимович, истинския господар на къщата и в семейството.

Редът в къщата бе строго зависим от Иван Максимович и неговия петербургски начин на живот: закуска в два часа, обед в седем — вече на лампа, — вечеря в единайсет. Всъщност вечерята ставаше все в негово отсъствие. Всяка вечер той отиваше да играе винт и се връщаше късно през нощта, към един или два часа, като оповестяваше това с кратко, свойско позвъняване, от което всички в къщата се разбуждаха.

Звънецът беше електрически.

В сравнение с Одеса Екатеринослав в техническо отношение бе общо взето по-напреднал: електрически звънци, телефони, електрическо осветление по къщите и улиците, дори електрически трамвай, чиито гиздави открити вагони тичаха нагоре-надолу по главния булевард на града, като ръсеха сини електрически искри и изпълваха всичко наоколо със звън и виолончелни звуци от жиците. Това се обясняваше с близостта на Екатеринослав до Донецкия басейн с неговите приказни богатства: каменовъглени мини, рудници, чугунолеярни и вагоностроителни заводи, чуждестранни концесии, банки, най-различни търговско-промишлени предприятия с главен център в Екатеринослав, който от обикновен губернски град се бе превърнал едва ли не в Клондайк, където златото можело да се рине с лопати.

Разбира се, и в дома на Иван Максимович имаше електрическо осветление и телефонен апарат, който стоеше в кабинета върху зеленото сукно на луксозното му бюро.

Нищо вече не напомняше скромния бит, въведен при покойния ми дядо, когато вечерта настъпваше рано и малките стаи в провинциалното жилище на генерала в оставка се осветяваха от газени лампи или парафинови свещи в медни свещници, изпокапани с восък.

… свещите се купуваха от бакалничката завити по четири или пет в дебела синя хартия…

Сега стаите бяха залети от безжизнена електрическа светлина, с която не можех да свикна.

Понякога се разнасяше телефонен звън и аз чувах как Иван Максимович разговаря по телефона в кабинета си и строго дава служебни нареждания.

На дългата маса в столовата се слагаха десет или дванайсет, както казваше баба, куверти, блестяха сребърни вилици и лъжици, не такива като у нас в Одеса, някогашни, а в модерен стил, с фигури на дръжките, кристалните подставки за ножове и вилици и солници святкаха с цвета на дъгата, а на средата на масата имаше тясна чиния с великолепно приготвена астраханска селда, покрита с кръгчета лук, подобни на цигански обици, и подставка от саксонски порцелан с парче швейцарско сирене, покрито със стъклен похлупак, който Иван Максимович собственоръчно вдигаше в началото на обеда и режеше сиренето със специален сърпообразен нож с остри зъбци на дебелия край, като че извършваше някакъв обред в началото на обеда, при което безукорно колосаните му маншети със златни копчета издаваха респектиращ звук, много подобен на звука при разгъването на колосаната салфетка, която запъхваше в горния край на жилетката си.

Този път пристигнахме при баба в Екатеринослав тримата: татко; Женя и аз. Татко отдавна мечтаеше да посети Киев, да се поклони на светините му, да посети пещерите. Сега ние тримата предприехме това поклонение. Татко искаше да пътуваме нагоре по Днепър с параход до Киев, което можеше да стане само от Екатеринослав, тъй като надолу още съществуваха прочутите днепровски прагове, които пречеха на корабоплаването.

Погостувахме малко на баба и се стегнахме да отидем от Екатеринослав с параход в Киев, където щяхме да поостанем, после по същия път да се върнем обратно в Екатеринослав, а оттам с влак — у дома в Одеса.

Така и стана.

Пътуването излезе рядко сполучливо и татко беше много радостен, че му се удаде възможност да ни покаже величието на руската природа, най-древния руски град — извора на православната вяра — и накрая, великата река Днепър, така чудно възпята от Гогол.

Параходът плаваше по широката река, разминаваше се с влекачи, които мъкнеха дълги кервани големи покрити шлепове, така наричаните „берлини“.

… „В широкото русло край борови гори реката носи своите води. По тежкия й път на съдбата зовът решил бе тя много да страда. Понякога плуваха в нея грамади, по десет берлини влечеше с тъга. Понякога беше запречена с клони, който нямаха край: — Кажи ни, защо ти пътя си свършваш? И твоите води, защо кораби носят? Защо със човека борба не започнеш? Кажи, изповядай стремежите си? И тихо реката на туй отговори: — По пътя си труден вървя към морето, там за моя живот ще намеря награда!…“

Понякога цялата река се задръстваше със салове от край до край и тогава приличаше на много дълга плаваща селска улица от греди с накацали по тях къщички на салджии, с димящи огньове и простряно бельо.

На някои места в плитчините бос матрос мереше дълбочината на реката, като забиваше във водата прът с деления и извикваше непонятни за мене цифри:

— Осем! Десет! Шест! Четири! Пак четири! Още веднъж четири! Седем!

А капитанът в бяла куртка през специална съобщителна тръба даваше непрекъснато команди от мостика някъде надолу, в машинното отделение и колелата на парахода ту бурно разбиваха мътната зеленикава днепровска вода с червените си лопати, ту изведнъж спираха и дори започваха съвсем бавно да се движат в обратна посока и тогава параходът безшумно, като че затаил дъх, се плъзгаше над плиткото дъно, което прозираше през тънкия слой набръчкана кафеникава вода с примес от силно разредена синка.

Поразяваше ме това, че когато параходът минаваше под нисък мост, мачтата и коминът му се прегъваха назад и това зрелище още по ме учудваше, понеже димът кой знае как продължаваше да излиза сякаш от счупения комин, макар да ми се струваше, че всеки миг може да изскочи от долната му част и да покрие палубата с цели кълба сажди от каменни въглища.

Но ето че мостът оставаше назад, мачтата и коминът бавно се изправяха, заемаха предишното си положение и наоколо пак се откриваше широк речен простор: единият бряг висок и стръмен, другият — нисък, с ливади, открит, в небето — ярко слънце и летни руски облаци, белоснежни отгоре и подсилени със синьо отдолу, и се чуваше шумът на параходната машина, плясъкът на колелата по водата, мъжественият глас на капитана с неговата медна съобщителна тръба, колосана куртка и твърди боцмански украински мустаци.

За първи път осъзнавах колко необятна е нашата голяма родина, от която видях само нищожна част: Екатеринослав, Новоруските степи, Днепър с берлините и саловете, с железните решетести мостове, тук-там край бреговете запуснати градчета, села с покриви от тръстика или слама, грижливо варосани къщички с приветливи прозорчета, очертани с широки сини линии, глинени гърнета и гледжосани паници, накачени по плетищата, слънчогледи, подобни на светии с жълт ореол над тъмните им кръгли ликове, бледорозови, виненочервени, алени и жълти цветове на слеза покрай плетищата, вишневи градинки, вече напръскани с кървавите капчици на узрелите плодове, дългороги бели волове — колко ново беше всичко това за мене, как вълнуваше дремещото досега у мене чувство за родината, за нейната необятност, защото знаех, че съществуват някъде просторите на Централна Русия, студените фински скали, вековните стени на Китай и още Архангелск, Уралският хребет, Сибир, Северният ледовит океан, Саянските планини, езерото Байкал, Владивосток, за където с влак се пътува едва ли не две седмици.

… особено силно се е врязало в паметта ми онова ранно утро, когато татко ни събуди, заръча ни набързо да се облечем и да се качим на палубата. Там беше още влажно от нощната роса, но пътниците се бяха събрали и гледаха към левия, високия бряг на Днепър, където се виждаше да стърчи дървен кръст. Татко свали сламената си шапка и каза с глас, в който трептеше дълбока струна:

— Деца, свалете шапки, поклонете се и запомнете за цял живот: това е кръстът над гроба на великия народен поет Тарас Шевченко.

Ние с Женка свалихме летните си каскети и дълго гледахме след отдалечаващия се кръст, чиято горна част бе осветена в бледорозово от лъчите на изгряващото слънце.

Някои от пътниците се кръстеха, а други шепнеха с лице към кръста, който чезнеше в далечината:

— Вечная памят… вечная памят…

Някои стояха с приведени глави, а капитанът сне фуражката си, дръпна телта и продължителен плътен звук от параходната сирена траурно огласи утринния въздух, звукът дълго ехтеше сред високите урви на десния бряг и вече глъхнещ тичаше по речната вода.

Душата ми бе обзета от възторг: за първи път в живота си разбрах, почувствувах с цялото си същество какво представлява истинската слава на поет, отречен от държавата, но признат от народа, който е издигнал над скромния му гроб висок кръст, озаряван от утринното слънце и открит от всички страни за света…

… Това беше едно от най-силните ми впечатления като дете, застанало пред прага на своето юношество…

Киев също завинаги остана в сърцето ми такъв, какъвто го видях през онова лято.

Най-напред на високия бряг забелязахме белите многоетажни камбанарии със златни шлемове на Киево-Печорската лавра. Тихо и замислено, като монаси-войни, те излязоха насреща ни от бялата пяна на градините и никога вече в живота си не видях подобна красота, която да говори толкова на въображението ми за Древната Рус, за нейните смелчаци-юнаци, за пировете на княз Владимир Червеното слънчице, за подвизите на Руслан, за приказния свят на руската история, откъдето са произлезли някога и моите прадеди, и в крайна сметка и аз, колкото и това да е странно и дори страшно да си го представя.

Татко свали шапка, оставила на високото му чело коралова рязка, махна си пенснето, избърса си очите с носната кърпа и каза, че наближаваме Киев и с нежна усмивка го нарече, като скъп близък, като свой далечен прадядо:

— Дядо Киев.

Преди параходът да спре на дървеното пристанище, видяхме на много високия бряг, сред кестените на вече градския парк на Владимирска горка, паметника на покръстилия Русия княз Владимир и неговата фигура, с високо издигнат чугунен кръст над Подол, над реката, над сините отвъдднепровски простори ми направи не по-малко силно впечатление от дървения кръст над гроба на Тарас Шевченко.

Няколкото дни, прекарани в Киев, останаха в паметта ми като някакво поклонение пред светите места, което напълно отговаряше на отдавнашната мечта на татко.

Нашето поклонение, въпреки че беше уморително, въпреки страшната юлска горещина и безкрайното скитане от единия до другия край на нажежения голям каменен град, сред грохота на тежки каруци и ситното тракане на кабриолетите по калдъръма, където се вареше асфалт и пръскаше наоколо мътносини облаци задушлив дим, въпреки дървения строителен материал, който на много места преграждаше пътя — Киев бързо се замогваше и застрояваше, и ние като същински провинциалисти се дивяхме на новопостроените високи тухлени сгради и вирнали нагори глави брояхме етажите, които често излизаха осем, а дори и десет — въпреки че неизгладимо впечатление по време на нашето пътешествие ми направи тъкмо обиколката на светите места, която с нова сила пробуди в душата ми религиозно чувство, което с възмъжаването ми явно отслабваше. Впрочем това не беше вече същото възвишено, наивно детско чувство на вяра в нещо прекрасно, вечно, божествено, спасително, а действуваше по-скоро на въображението ми със своята груба, пищна и тайнствена църковност, почти като сценичен декор от опера, в която има хор, светлини, позлатени царски портали, хоругви, лилави, сякаш тегнещи от заплаха облаци тамян, брокатови свещенически одежди. И никак не приличаше на онова тихо, навяващо тъга всенощно бдение по Велики пости в малка църквица с тесни прозорци, зад които тъжно, ала и с някаква любовна нега се синееше нощта, със сълзичката на първата си звезда.

В киевските катедрали с византийското великолепие на блещукащите мозайки непрекъснато се отслужваха служби, изпълняваха се молебени край сребърните ковчези с мощи на светии; катедралите бяха препълнени с богомолци, сбрали се тук от всички краища на Русия, за да целунат изсъхналата, кокоша ръчичка на праведника и да запалят червена или зелена свещ пред великомъченица Варвара или свети Николай, или пред някоя отсечена, мироточива глава, от която наистина капеше благоуханно масло.

Свещите пламтяха като златисти огньове пред всяка икона, украсена с ризи, обсипани с рубини, сапфири, изумруди, елмази, едри и дребни перли, и на всичко това никак не подхождаха нескопосаните изкуствени цветя от цигарена хартия.

Тук за първи път видях разноцветни църковни свещи — зелени или червени — обвити с тънки лентички от златен варак. Купувахме свещите, приближавахме се на пръсти след татко и като се кръстехме усърдно, палехме ленените им необгорени фитили от други свещи и ги слагахме пред сребърните ковчези на светии и пред старинни икони, вградени в иконостас, който блестеше в ярка позлата.

Ние останахме на четири или пет молебена и татко даде две просфори — една за здраве, а другата за упокой. Висок черен монах с железни рамки на очилата, застанал зад кантонерка, подаде на татко мастилница и писалка с перо и върху препечената долна коричка на направени от твърдо тесто просфори, които приличаха на малки стари-престарели църквички с едно кубе, татко грижливо написа с дребния си четлив почерк отначало за здравето на:

… Елисавета, Мария, Маргарита, Наталия, Клеопатра, Нина, Иван, Петър, Валентин, Евгений…

А после, със зачервени от скръб очи, също така внимателно, като топеше перото в мастилницата, написа дълъг поменик от имена на починалите раби божи:

… Евгения, Алексей, Павел, Михаил, Йоан, Василий и още много непознати за мене хора, които вече не бяха между живите на белия свят, а бяха останали само черните буболечки на буквите.

След литургията получихме обратно нашите просфори с триъгълни изрезки и татко завърза напоените с миризма на тамян и джоджен просфори в чиста носна кърпа.

… отседнахме в един особен, манастирски хотел, където всяка сутрин един монах ни носеше голямо шише възчервен чудно вкусен манастирски квас, където коридорите бяха тихи и безлюдни, а креватите в нашата стая, или, струва ми се, „килия“, бяха постлани със сиви кардирани одеяла и пред иконата гореше кандило, а трябваше да платим, по думите на монаха-послушник с руси къдри и сипаничав нос — колкото ви позволяват средствата — и татко плати на ден по седемдесет и пет копейки за тримата, макар че можеше и нищо да не плати…

В четири часа сутринта ни будеха мощните звуци на манастирската камбана, приканваща за ранната литургия, и в прозореца надничаха клоните на пирамидалните тополи, и се виждаше калдъръменият двор, по който ситнеха в разни посоки черни фигури на монаси, виждаха се също варосани едноетажни пристройки с прясно боядисани зелени покриви и всичко това за мен беше нещо много ново, с необяснима, тъжна прелест.

Татко ни заведе, разбира се, в прочутите Киевски пещери, където сред тълпата народ и ние се спуснахме с тънки свещи в ръце в безкрайно дългия, дълбок, много тесен сух подземен коридор с естествено закръглени глинени сводове, където от време на време в стените се откриваха (винаги някак страшно внезапно) ниши, в които имаше ковчези с мощите на светци, завити с червени копринени покрови, под които личаха части на вкочанено човешко тяло: ръце, скръстени високо на гърдите, стъпала на крака, кръгла глава с издаден остър нос, леко приповдигната на червена възглавница.

Монахът придружител със свещ в ръка се спираше до всяка ниша и кратко, заучено обясняваше на поклонниците около него — селяни с ботуши и цървули и жени с черни забрадки, с торби през рамо — историята на праведника.

Най-много ме порази един ковчег с медна табелка и гравиран надпис, че тук е погребан „летописецът Нестор“.

Винаги ми се е струвало, че летописецът Нестор, за когото учехме по история, е личност по-скоро легендарна или измислена от историците специално за нас, момчетата, отколкото действително съществувала. И изведнъж пред мен се появи неговият истински, голям дъбов ковчег: оставаше само да се разбие капака, за да се увери човек с очите си, че там лежи изсъхналото тяло или поне скелета с грамадната суха бяла брада на летописеца Нестор — неговите кости, неговата истинска брада! — на моя много-много далечен прадядо, превърнал се отдавна в легенда и появил се изведнъж от невероятните дълбини на вековете като напълно материално доказателство, че е съществувал и то заедно с онзи дивен, приказно-отколешен, но истински свят на древна Русия, откъдето сме произлезли всички ние — чувство, така великолепно предадено от Пушкин в неговия Пимен.

„… Години много свидетел господ тука ме остави и с книжовно ме изкуство вразуми… Да знаят православните потомци… Едно сказание последно още…“

След няколко дни, преизпълнени с впечатления, натоварени със сувенири от Киево-Печорската лавра — цветни книжни иконки, отпечатани в предприятието на Фесенко, картинно издание на Печорския патерик[1], кипарисови броеници, пръстенчета с образа на света Варвара великомъченица, шишенца със светена вода, зелени и червени свещички, кръстчета от син емайл със сребърни верижки, стереоскоп, през който можеха да се виждат разноцветни картички с изгледи от Киев и Печорската лавра, дървени лъжици с дръжки във формата на човешка длан със сбрани три пръста за кръстене, и други подобни — ние се връщахме надолу по Днепър за Екатеринослав и изведнъж аз отново почувствувах, че всъщност бабиния дом вече го няма, а има само господарския дом на Иван Максимович, който още от пръв поглед не ми хареса, а сега кой знае защо направо го намразих без всякакви особени причини.

Впрочем, макар да нямаше пряка причина, несъзнателно мразех такъв тип човек, богат, властен чиновник — дори, както казаха, мъж красавец — в сравнение с който баща ми изглеждаше съвсем незабележим, сив, беден.

Дори ми се струваше, че красавицата леля Нина се е омъжила за Иван Максимович по сметка, за да издържа голямото, почти бедно семейство, което живееше от една пенсия и от нищожните заплати на лелите, които работеха.

Дори измислих, че горката леля Нина „се е принесла в жертва“.

Всъщност едва ли това бе истина. Иван Максимович беше добър, грижовен съпруг и както сега разбирам, леля Нина много го обичаше. И наистина, защо пък да не се обичат? Бяха напълно подходяща двойка — той инженер, началник на вагонния отдел на Екатерининската железница, тя дъщеря на генерал в оставка, „нейно превъзходителство“, както пишеха на пликовете пред името й, красавица със сини жилки на мраморното слепоочие, с тесни аристократични ръце и все още млада, на около трийсет години, не повече…

[1] Киево-Печорски патерик — най-известният сборник с жития на светии, съставен в началото на XII век. — Б.пр. ↑

ГРАМОФОННИТЕ ИГЛИЧКИ

Иван Максимович, както казваше баба, обожавал Нина, купувал й парижки тоалети, скъпоценности и я вземал със себе си в служебните командировки до Санкт Петербург, където те пътували с експрес в първокласно купе, със сини мрежи за багажа и две легла, в дълъг пулманов вагон с лъснати, блестящи медни монограми на императрица Екатерина II, в чест на която беше наречена железницата.

Но тъкмо това купе с два спални кадифени дивана и електрическо осветление във вагона, наречен „пулман“, както и това, че пътуването нищо не му струваше, тъй като Иван Максимович имаше право на безплатни билети и дори имаше собствен вагон, в който обикаляше своята железопътна линия — всичко това пораждаше у мене странна детска омраза към него, всичко ме дразнеше, дори светлозлатистите му коси над челото.

Особено ме дразнеше една негова странност, по-скоро мания: той беше любител на птици, които купуваше, без да подбира и много на брой, и ги държеше в специална просторна стая до своя кабинет.

Веднъж надникнах в стаята и бях поразен от вида й: пълна беше с много и най-различни птици, от най-обикновени врабчета и гарвани до бразилски папагали и мънички колибри. Птиците летяха в безпорядък, крещяха, кълвяха храна, враждуваха, биеха се, пръскаха се с вода. Пера и перушина се носеха из стаята; хубавите скъпи тапети бяха изпоцапани и разкъсани; паркетът бе покрит с петна като от вар — изпражненията на птиците — с люспи от разни семки и беше мокър; болна, разрошена чапла стоеше в ъгъла като, наказана; двойка неразделни синкавозелени папагалчета с маниакално постоянство правеха кръгове и ни за миг не се отделяха едно от друго; какаду крещеше с неприятен глас, тежкият въздух бе изпълнен с непоносима воня, която проникваше навсякъде в богатото жилище.

… баба мина покрай мене с меките си домашни чехли, запуши си носа с ръка и върху доброто й лице се изписа едновременно и погнуса и покорност пред съдбата…

От тоя момент още по-силно намразих Иван Максимович, принудил и баба, и всичките ми лели, и своята красива жена Нина да понасят последствията от глупавата му мания: и най-малкият намек, че птиците са изпоцапали голямата хубава стая, че са усмърдели къщата и нощем будят всички с разногласата си врява, цвърчене и крясъци, довеждаха Иван Максимович до едва сдържана ярост и четчицата жълти коси над мраморното му чело ставаше като че още по-остра, по-твърда.

Дори красавицата Нина се боеше да надигне глас срещу птиците и покорно изпълняваше ролята на любеща жена, и аз я съжалявах — толкова красива и толкова нещастна.

Вероятно Иван Максимович чувствуваше моята омраза и ми отговаряше със същото: понякога го улавях да ме наблюдава много внимателно и то с лош поглед в сините си очи.

Това не можеше да не завърши със скандал.

В кабинета на Иван Максимович имаше грамофон — рядка вещ за онова време. Грамофонът беше скъп, от чужбина, не приличаше на ония сравнително евтини грамофони, продавани из нашите магазини с грубо боядисана широка фуния, която наподобяваше някакво цвете, подобно на петуния, но фантастично увеличена. Фунията на грамофона на Иван Максимович беше дълга, тясна, никелирана и се държеше върху специална, доста сложна поставка, а кутията беше от тежко червено дърво и върху нея се виждаше марката на световноизвестната грамофонна фирма „Гласът на моя господар“ с изобразено ловджийско куче, което наднича във фунията на грамофона, защото му се струва, че там седи господарят му.

Понякога Иван Максимович педантично навиваше грамофона си и къщата се изпълваше с баса на Шаляпин и с тенора на Собинов или с циганския волен глас на знаменитата Вялцева, която пееше:

„Ей, на тройка. Снегът пухкав, нощта ледена кръжи! Месецът сребристо свети, двама носим се сами…“

Тези двама си представях като Иван Максимович и леля Нина.

Разбира се, най-строго беше забранено да се пипа грамофонът, както и да се влиза без разрешение в кабинета, където върху шкафа имаше модел на парен локомотив.

То се знае, че постоянно затворената врата на кабинета ме привличаше като магнит. Веднъж улучих сгодно време, влязох там без разрешение и като мислех, че Иван Максимович не е вкъщи, започнах внимателно да се разпореждам в кабинета му. Отначало повъртях ръбестата ръчка на големия телефон и послушах как дрънка телефонното звънче, но не се решавах да вдигна тежката ебонитова слушалка от високата никелирана вилка. После се порадвах на фабричната марка върху черната кутия на телефонния апарат: две кръстосани светкавици в позлатен ромб. След това се покачих на шкафа и поопипах модела на парния локомотив. Не се решавах да се докосна до грамофона, защото се страхувах да не счупя мембраната му, където в слюдено кръгче с капка восък в центъра беше сякаш затворена тайната на човешкия глас, който острата игличка, наподобяваща малко обущарско гвоздейче освобождаваше от съскащата блестящочерна въртяща се плоча.

Да си призная, веднъж попипах с пръст игличката, поставена в мембраната и долових шумоленето на слюдата, усилваща десет пъти звука от докосването на грапавата кожа на пръста ми до върха на игличката.

Новите, още неупотребени иглички, сложени в пликчета от черна хартия, се пазеха в тенекиена кутийка. На кутийката беше нарисувано същото ловджийско куче, което слуша долитащия от фунията на грамофона „Глас на неговия господар“.

А вече употребените, притъпени иглички бяха изсипани на купчинка в медения пепелник и аз поисках да се убедя доколко са се притъпили върховете им. Посегнах към пепелника и изведнъж съвсем близко до лицето си видях щръкналия алаброс и ледения поглед на Иван Максимович, с който той ме гледаше изпод страшно намръщените си прави вежди.

— Да не си посмял да пипаш моите неща! — извика Иван Максимович и стисна здраво ръката ми в китката.

Опитах се да се изтръгна, но пръстите на Иван Максимович бяха като железни. Той изви китката ми и доста силно ме удари по нея с тежката си ръка с тънък моден венчален пръстен.

Никога никой от чуждите възрастни хора не ме беше пляскал. Почувствувах такава ярост, че едва не се задуших. Кръв нахлу в лицето ми, заблъска в слепите ми очи. Изтръгнах се от клещите на неговите пръсти и като гледах с омраза плоския му като четка алаброс, грижливо поддържаните му златисти мустаци, брадавицата на бузата, омразното равно като дъска чело, наклонения му тил, не само кряснах, но нададох кански писък, та чак пресипнах:

— Нямате право да биете, глупак!

Като чу тия думи, Иван Максимович на свой ред се зачерви и кой знае как щеше да свърши това спречкване, ако не беше дотичала с патешката си походка баба и не беше ме отмъкнала в своята стая, където така приятно миришеше на чистоплътна, добра старица. Баба направи всичко възможно да ме успокои. Галеше ме по главата, целуваше ме по изпотената шия, най-накрая заръча на готвачката да ми донесе сладко от ягоди и изтича в павилиона за газирана вода. Баба знаеше, че най-много от всичко обичах ледената съскаща вода с прясно сварено сладко от ягоди.

Облян в злобни сълзи и със сополи, които излизаха от носа ми на мехури, пиех шумящата розова смес, покрита със слой вкусна пяна, и отделящият се въглероден двуокис ме удряше приятно в носа и оставяше в устата ми възметален вкус. Пиех божественото питие и бършех с длан сълзите си, но злобата срещу Иван Максимович дълго не ми минаваше и ми беше мъчно и срамно, че баба не се скара на Иван Максимович, не го изгони от къщи. Не посмя!

Горката ми, горкичката ми баба, така зависима от тоя подъл човек. Добре че го нямаше вкъщи татко. Представях си неговите треперещи устни, подскачащата брадичка и напрегнатите вятски скули, ако разбереше, че са ударили сина му. Можеше да стане нещо ужасно.

По време на обяда, докато режеше швейцарското сирене с големи сълзящи дупки, Иван Максимович с престорено равнодушие разказа, сякаш между другото, за нашето спречкване и представи работата така, че само леко ме е цапнал по ръката, от страх да не би да се убода неволно от грамофонните иглички.

На всички им стана неудобно, леля Нина дори се изчерви. Ала Иван Максимович скри, че го нарекох глупак, но аз разбрах, че той никога няма да ми прости това, както и аз никога няма да му простя, че посмя да ме удари.

На пръв поглед тая история завърши мирно и беше забравена. Но само на пръв поглед. Оттогава Екатеринослав и бабиният дом загубиха за мен всичката си прелест. Поради омразата ми към Иван Максимович вече не можех да се наслаждавам на живота в Екатеринослав с бръмчащите вагончета на електрическия трамвай, със сенчестия старинен Потьомкинов парк, където върху столетни пънове стояха накацали с прибрани криле големите пеперуди „адмирали“; с Историческия музей, до който, в безпорядък бяха пръснати каменни скитски идоли с плоски, тайнствено усмихнати лица; със стръмния бряг на Днепър, където зад къщата имаше романтична дървена беседка, като че увиснала над зелената пропаст, и където няколко пъти бях тичал на среща с едно съседско момиче със синя панделка на сламената си шапка — забравих вече как се казваше…; с далечните пурпурни, зловещи отблясъци в черното лятно небе, когато зад Чечельовка в доменните пещи лееха чугун; с нощните позвънявания на Иван Максимович на връщане от клуба; с електрическото осветление и телефона; с обиколките на нощния пазач и глъхнещите звуци от ръчното му клепалце; с малките, подобни на воалетки мрежи, напоени с карамфилово масло, който екатеринославци носеха върху шапката си против злите днепровски комари.

… нищо вече не бе останало за мен от този чудесен живот. Той бе в един миг разрушен от грубостта на Иван Максимович, а после раздробен на парчета от времето, като древната мозайка, разкрита от археолозите при разкопките на някакъв древен византийски храм.

И едва след много, много години, вече като старец, гледам през прозореца как мъглата поглъща снега между боровете, елите и брезите на Подмосковието и правя отчаяни опити да подредя в една цялостна картина отломките на своя раздробен от времето живот…

БЕЗЖИЧНИЯТ ТЕЛЕГРАФ

И ето спускам се в дълбините на своята памет, като че преминавам от един пласт на времето в друг. Татко си дойде късно, когато аз вече лежах в креватчето със затворени очи и се преструвах на заспал. Мама чакаше татко в трапезарията, четеше книга, опряла лакти върху кръглата маса за ядене, и аз чувствувах, как едвам сдържаше нетърпението си, вслушвайки се в стъпките по стълбата. Знаех, че татко е отишъл в „Имперското руско техническо дружество“, където два пъти седмично вечер преподаваше руски език и география в специалното, така наречено „училище на десетниците“, където се учеха десетници, тоест старши работници, ръководители на колективи, или както сега ги наричат, технически ръководители.

Но днес татко нямаше урок. Днес в „Имперското руско техническо дружество“ трябваше да се състои в присъствие на учени, преподаватели и представители на градската власт опит за предаване на депеша по безжичен телеграф.

Бях много малък, но вече знаех, че телеграмите по някакъв си начин вървят по проводници, по жица. Навсякъде виждах стълбове с порцеланови изолатори и опъната между тях медна телеграфна жица. Много ми харесваха тези жици: те ту се отпускаха, ту се вдигаха и бягаха в прозореца на вагона, когато се случеше да пътуваме за Екатеринослав при баба. Не откъсвах от тях очи, та да видя как по тях тича телеграмата: залепена във вид на пликче хартийка, върху която са налепени лентички с печатни букви на депешата.

Никога не ми се удаде да уловя тайнствения миг, когато депешата се плъзга по жицата между стълбовете, плаващи покрай прозореца на вагона.

Думите „телеграма“ и „депеша“ съдържаха нещо тревожно, дори траурно, свързано със смъртта. Струваше ми се, че в тях непременно някой съобщава на някого за смъртта на близък роднина, както в оная телеграма, която някога пощальонът с черна чанта на колана донесе у дома, и в която се известяваше, че дядо е починал от удар. Телеграмата, без съмнение, отначало е летяла някак си по жиците от Екатеринослав за Одеса над поля и гори, докато е попаднала отначало в зловещо черната чанта на пощальона, а после в треперещите, бели пръсти на мама.

Така или иначе, със сигурност знаех, че телеграмите вървяха по жица. А сега стана нещо, което страшно ме учуди: излезе, че се е появил безжичен телеграф и отсега нататък телеграмите ще вървят без жици.

А в такъв случай, как?

Това беше дотолкова невероятно, че дори си помислих дали татко не се е пошегувал с мене и мама, като ни каза, че отива да види безжичен телеграф, а всъщност е отишъл на занятия и ще ми донесе някакви подаръци: шоколадена бомба в сребърна хартия или малка кофичка от лико с шоколадова халва от фабриката на Дуварджоглу.

Такива неща ставаха понякога…

Часовникът в трапезарията удари девет — за мен това беше дълбока нощ. Мама се прозя, отметна ръце на тила и сладко се протегна, при което корсетът й изпращя.

Продължавах да се преструвам, че спя, и в края на краищата сигурно щях наистина да заспя. Но точно в това време в антрето телчето потрепери и дрънна звънчето със спирална пружина.

Мама се спусна в антрето и веднага дочух оживените гласове на родителите ми, които се прекъсваха един друг, а след минута татко вече стоеше до креватчето ми и навеждаше към мене доброто си и тъй скъпо за мене лице. Като забеляза, че не спя, ме попита:

— А ти защо си буден?

— Той наистина ли е безжичен? — попитах аз.

Родителите ми се засмяха и мама каза на татко:

— Не, Пиер, все пак не мога да повярвам: нима нямаше никакъв проводник?

— Представи си! — отвърна татко. — Никакъв!

И двамата — мама и татко — започнаха, прекъсвайки се един друг, да разговарят. Мама все още не можеше да повярва, че телеграма може да върви без проводник, а татко твърдеше, че с очите си е видял това и разказваше в какво се е състоял опитът.

Тъй като татко веднъж ме беше водил в училището на десетниците, където ми подариха много изрезки от рисувателна хартия, то аз имах представа за помещението, където е станал, по думите на татко, опитът с безжичния телеграф.

Представях си дългите неприветливи коридори, слабо осветени от газови лампи, дори усещах киселата миризма на светилния газ, виждах класовете, в които се учеха десетниците, и ми се струваше чудно, че възрастни хора, някои мустакати и брадати, седят като деца на чинове и с едри букви пишат на плочи с калем думите, които им диктува татко.

Опитът, за който така оживено разказваше татко, се състоеше в това, че в една от най-отдалечените класни стаи в края на коридора поставили малка масичка с телеграфен апарат, а друга масичка с друг телеграфен апарат сложили в противоположния край на коридора и двата апарата с нищо не били съединени — между тях нямало жица.

— Но може би — предположих аз — са скрили някъде жицата?

Мама и татко се засмяха и татко продължи да разказва как телеграфистът натракал депешата на единия апарат и как депешата в същия миг сама се натракала на другия апарат в края на коридора.

— Без проводници? — възкликна мама и плесна ръце.

— Без проводници! — гордо отговори татко с такъв вид, сякаш той е изобретил безжичния телеграф.

… живо си представих и двата телеграфни апарата с медни колела, на които са били намотани книжни ленти, представих си и електрическите батерии на Лекланше, захранващи телеграфните апарати, представих си двамата телеграфисти — единият предава депешата, а другият я приема във вид на точки и тирета върху дългата книжна лента, представих си комисията, съставена от строги господа в сюртуци и мундири, и сред тях моя баща: всички гледат много внимателно, да не би да има някакво мошеничество, и не могат да повярват, че телеграмата е дошла сама, без проводник… После започват внимателно да търсят, да не би някой да е скрил жицата някъде под пода, под тапетите и незабелязано да е съединил двата телеграфни апарата помежду им. Но не! Явно е, че жица няма, а за по-голяма убедителност масичките са поставени на специални стъклени крачета.

Всичко това татко разказа на мама. Маминото лице порозовя от възбуда, от гордост за руската наука, за морския инженер Попов, който пръв в света открил принципа на безжичния апарат.

Тогава това изглеждаше като чудо.

Татко и мама пиеха чай в трапезарията, неуморно се възхищаваха от новото изобретение, от величието на съвременната наука, от безпределната мощ на човешкия разум, от гения на руския народ и аз през цялото време чувах името Попов. Бях развълнуван не по-малко от мама и татко и не можех да си представя нагледно телеграмата, която от само себе си, без жица, направо по въздуха се носи от Екатеринослав за Одеса над степите, хълмовете и нивите на Новорусия, а през прозореца на вагона не се мярва ни една жица!

… подействува ми вълнението на мама и татко, чувствувах, че в света е станало голямо събитие, което по някакъв начин ще измени целия ни живот. „Сега всичко ще тръгне другояче!“ — мислех си аз. Но като се събудих сутринта, както винаги от слънчев лъч, проникнал през капаците, видях добре познатата ми стая, в която нищо не се бе изменило: до стената си стояха, както и преди, Лимончо и Рошльо — Лимончо на колелца, а Рошльо на люлка, мамината тоалетна маса, драпирана с весела басма, си стоеше както и преди в ъгъла, както винаги в трапезарията тъмнееше кафявият параван, зад който кротко и тихо живееше баба — татковата майка — през прозорците се виждаше, както и преди, улица „Базарна“ с телеграфните си стълбове, с белите бурканчета на изолаторите и с мрежа от телеграфни жици…

И въпреки това с ужас чувствувах, че в безкрайното световно пространство все вървят и вървят не по жици, а от само себе си — вървят ли вървят някакви траурни депеши.

ВЕЧЕРИНКАТА

Виждам в антрето голям поднос, в който на гъсто са наредени чайни чаши. Всяка чаша е напълнена до четвъртината с черен като смола запарен чай. Пак там в ъгъла кипи самовар и изпуска струи и кълба пара, поради което огледалото на стената нищо не отразява, тъй като е покрито с матова пелена от парата. Скоро чашите ще се долеят с вряла вода от самовара и те ще станат кехлибарени и наоколо ще замирише на чай. Виждам също апетитните франзели, купчинките нарязан салам с белите петънца сланина — чудесния, обожаван от мене, пресен, ароматен, влажен салам, със своята прозрачна кожичка, която така приятно се бели. Виждам също в стъклена чинийка попарен с вряща вода яркожълт лимон и до него специална рогова виличка. Виждам също масло за чай в порцеланов съд и купчинка блестяща синкава от белота натрошена рафинирана захар.

На малката ни стенна закачалка висят много балтони и черни наметала, но куките не достигат и доста палта са натрупани на масичката под огледалото, върху табуретки, столове, дори и по креслата в гостната. Сред мъжките балтони се виждат широки дамски палта и пелерини, карирани шотландски наметала, качулки и астраганени шапчици като баничка. На пода са наредени плитки и дълбоки гумени галоши с морава сукнена подплата и медни копчета.

От трапезарията се чува говор, женски смях, басови „брадати“, както ми се струваха, звуци от оживена мъжка реч, сред които разпознавам и скъпите ми гласове на мама и татко.

Готвачката с нова, още непрана блуза с воланчета, с нова колосана престилка набързо ме слага в леглото, прекръства ме и шепнешком ми внушава да спя, че има много работа — да поднася чай, да изхвърля угарки.

В трапезарията пушат, и в нашия „дом на непушачи“ тютюневият дим някак си особено ме вълнува.

Зная, че в трапезарията, където около масата седят гостите и оживено спорят за нещо, прекъсвайки се един друг, след известно време ще почне да се свири на пиано. Във всеки случай вече са приготвени нови непалени свещи в подвижните свещници на пианото от двете страни на нотната поставка; купчина ноти лежат върху капака на инструмента до дървената пирамидка на метронома.

Този предмет, който смътно ми напомняше малък ковчег, винаги ми се е струвал вълшебен: достатъчно беше да се обърне малката медна кукичка и да махна предната крехка, сякаш направена от някакво „музикално дърво“ дъсчица и веднага се откриваше простият механизъм на метронома — махало, обърнато надолу с главата, където в края на тясна метална линийка се намираше триъгълна тежест, която причинява люлеенето на махалото. Трябваше само да се разклати тежестта и махалото се задвижваше и отмерваше времето с отчетливо металическо тракане, сякаш контролираше неговия ход.

Тежестта на метронома можеше да се премества нагоре и надолу по отсечките на скалата. Когато тежестта се намираше в най-горната точка, амплитудата на махалото беше много широка, мъчително бавна, сякаш тежестта се движеше насам и натам с голямо нежелание и между щракванията на метронома минаваха неестествено дълги промеждутъци време.

Колкото по-ниско по скалата се спускаше тежестта, толкова по-бързо се люлееше махалото, а когато тежестта идваше най-долу, до последното деление, стрелката на метронома се люлееше с тревожна бързина, като пулса на човек с температура около четирийсет градуса.

… от деня, в който видях метронома, времето като че завинаги загуби за мен своето плавно еднообразие, незабележимото, неусетно движение и аз взех да чувствувам ту стремителната му трескава бързина, ту мъчителната му бавност — в зависимост от състоянието на организма ми или от обзелите ме мисли. Когато заболявах от инфлуенца или треска и както татко казваше, „горях“ — то в мене като че почваха да щракат два метронома — единият с извънредно забавена амплитуда, другият с бясно бързо щракане — и тогава целият ми организъм трепереше като музикален инструмент, на който с различно темпо свирят хроматични гами, и това бе мъчително, както става винаги, когато загубим чувството за време, неговия точен показател…

… значи, времето има много мерки и навярно може да се движи напред и назад — ту от миналото в бъдещето, ту от бъдещето в миналото… А може би времето изобщо не съществува, а съществува само това, което измерва несъществуващото, и носи странното, отчетливо име „метроном“…

Настанен в кревата, аз се кокорех, правех усилия да не заспя и да чуя музиката. Знаех, че ей сега пред натрупаните ноти ще запалят девствено белите свещи, ще изскърца кръглата табуретка, може би ще махнат предната дъсчица на метронома и си представях как мама ще удари с разперените си дълги пръсти по клавишите и ще се чуе музика, защото тази вечеринка, тази „сбирка“ беше и музикална.

До късна нощ — знаех това и си го представях — в трапезарията ще спорят за нещо и ще звучи музика, вече без да стига до съзнанието ми.

… музика, музика, музика…

Така ставаше винаги, когато самоварът в антрето кипеше, светеше жълт, дори на вид кисел лимон и по огледалото пъплеше пара.

Но ни веднъж, колкото и да се кокорех, не можах да надвия пристъпа на дълбокия детски сън без сънища. Сякаш падах в яма, а когато отварях очи, утрото бе настъпило, у нас всичко бе прибрано, само остатъците от недоизгорели свещи и свещниците на пианото, със следи от протекъл тюркоазенобелезникав стеарин, и не напълно изгонената миризма на цигарен дим говореха, че е имало вечеринка, спорове, музика, само че аз нищо не съм чул, а малкото изправено ковчеже на затворения с кукичката метроном се жълтееше невинно под лъч от слънчева светлина.

В ранното ми детство, когато още беше жива мама и у дома се събираха на вечеринки таткови и мамини приятели, когато пред нотите се запалваха свещи, метрономът тракаше и изпод мамините тичащи по клавишите пръсти до полунощ се лееше бурната, камениста река на музиката, и с възторг се произнасяха имената на Глинка, Чайковски, Рубинщайн — аз спях здрав сън и нищо не чувах.

Не чувах музиката, но тя проникваше в мене по някакъв тайнствен начин и винаги, през целия ми живот, без да се проявява, живееше във всяка клетка на мозъка ми, и сега, когато слушам музика, зная, че съм я чувал някога при мама, в онова време, когато пред разтворените ноти, изпъстрени с тайнствени, дребни като мравчици знаци, горяха свещи или когато простудил се, в огъня на температурата, в унеса, чувах тракането на метронома, едновременно проточено бавно и бясно бързо, като моя трескав пулс, като време, което не се поддава на измерение, като споровете на марксистите и народниците, които избухваха край чайната маса, като третия сън на Вера Павловна от „Какво да се прави?“ на Чернишевски, като „Годишните времена“ на Чайковски, като бравурните звуци на Рубинщайн…

НИЕ СМЕ ДЕЦА ЧЕЛЯДИНКИ!

Още докато беше жива мама, направиха опит да ме водят в детската градина, което по онова време беше нещо много ново. Струва ми се, че в целия град имаше една-единствена детска градина, където възрастни дами възпитаваха малки деца по фрьобеловата система.

Не зная какво представляваше тази система, но зная, че мама й придаваше голямо значение, тъй като се предполагаше, че тя ще създаде у мене трудови навици и изобщо ще ме направи образцово дете.

По това време започнаха вече да ми обуват панталонки и за мене беше голямо удоволствие да пътувам в такъв вид с градския омнибус — така наречената трамкарета — за детската градина, която се намираше, ако не се лъжа, някъде близо до Дука, на Николаевския булевард, до Воронцовския дворец с неговата полукръгла колонада, сякаш надвиснала над пристанището, над параходите и мачтите на платноходките, над вълнолома, над Пересип с неговите бели бензинови цистерни и над Жевахова, гора, която, кой знае защо, винаги беше мъглива и загадъчна.

Трамкаретата бе някакво съоръжение, подобно на дилижанса, с много малки предни и много големи, направо грамадни, задни колела; шумът, който вдигаше по гранитния паваж, напълно съответствуваше на думата „трамка“[1], както съкратено наричаха трамкаретата с кочияш върху висока капра, с чугунена спирачка и две едри костеливи черни кранти с лакирани наочници. Крантите с подковите си изкарваха искри от гранитния паваж на улица „Екатерининска“.

В детската градина седяхме облечени в специални престилки на малки неудобни столчета пред ниска маса и по фрьобеловата система моделирахме от глина различни плодове: вишни, круши, ябълки и особено гъби, които след това боядисвахме с емайлови бои: яркочервена, бяла, кафява, зелена.

Освен тия нескопосани плодове и още по-нескопосани гъби, каквито правехме в голямо количество, също така плетяхме от лентички разноцветна гланцова хартия килимчета и кошнички, което трябваше да създаде у нас трудови навици.

Играехме и някакви странни хора, като пляскахме с ръце и потропвахме, разучавахме и френски песнички и простички стихчета като: „Ла бон апорт ла лямп; ла п’тит муш турн отур; ла флам атир ла муш; повр п’тит муш!“.

Което значеше: „Бавачката донесе лампата, малка мушица кръжеше над нея; пламъкът уби мушицата; горкичката малка мушица!“.

Разучавахме също и такъв вид френски стихчета — броилки: „Ен, дьо, троа — алон дан льо буа; катр, сенк, сис — кьойир дьо ля сервиз; сет, юит, ньоф — дан мон панье ньоф“.

Което значеше: „Раз, два, три — да вървим в гората, четири, пет, шест — да събираме вишни; седем, осем, девет — в моята нова кошничка“ — и така нататък, което по много причини ми се струваше голяма глупост; никога не бях виждал гора, особена такава, в която да растат вишни и други измишльотини, поради което не изпитвах ни най-малко доверие към възрастните дами и фрьобеловата система.

Татко, струва ми се, също донякъде се присмиваше на хрумването да ме дадат в детската градина и наричаше моите възпитателки с непредаваема ирония:

— Фрьобелките.

Но продължаваха да ме водят с трамката, и аз усърдно моделирах топчета от глина, боядисвах ги с различни бои, а също повтарях по френски като папагал:

— Ен, дьо, троа — алон дан льо буа…

Лесно можех да стана идиотче, ако на главната фрьобелка не й беше хрумнало да организира в интерес на нашето по-нататъшно художествено развитие голямо публично представление с участието на всички момченца и момиченца от детската градина.

Работата веднага придоби размах: наеха помещението на някакъв клуб от средна ръка, или на школа по танци, и поканиха за режисьор бивш артист, а в момента ръководител на театрална школа, някой си Завадски, който принадлежеше към знаменитостите на нашия град като лудия Мариашес или бившия борец Фос, за който бях слушал с ужас разказите на възрастните, че бил кошмарно дебел и имал огромен, невероятен апетит.

Разправяха, че отивал в някой ресторант, където не го познавали, поръчвал наведнъж четири порции борш, пет порции кюфтета, осем порции сладолед, излапвал всичко за миг с хляб и горчица и със сериозен, делови вид бързо изчезвал от ресторанта, без да плати нито копейка.

Внезапното появяване на Фос в някоя сладкарница или колбасница предизвиквало у собственика ужас като от стихийно бедствие и всички останали магазинчета за хранителни продукти на разстояние две версти бързо се затваряли, и стопаните със свито сърце очаквали да им се размине нашествието на Фос.

Наложило се да го преместят на бърза ръка в провинцията, където още не го познавали, и там — легендата разказва — в една тирасполска сладкарница изял цяла тава пресни, още топли еклери — петдесетина парчета, а после ни лук ял, ни лук мирисал, заплашително грамаден, същински слон, задъхан отишъл на железопътната гара и изял в бюфета всички пирожки с месо, приготвени за пътническия влак, който пристигал.

Полицията била безсилна да се справи с Фос, тъй като той никога нямал пари, бил беден като църковна мишка, а нямало никакъв смисъл да го пратят в дранголника поради баснословния му, болезнен апетит, който можел да съсипе всеки полицейски участък.

С една дума, това беше епоха, която можеше да се характеризира с една фраза:

… „а после дойде Фос и всичко изяде“…

Но аз се отвлякох.

И така: „Челядинки, челяд дружна, напред — на война!“.

За разлика от другите пътуващи артисти по това време, Завадски беше кореняк одесчанин, нейна забележителност. Често можеше да го срещнем на булеварда или в Александровския парк, понякога дори на нашата скромна улица „Базарна“. Винаги ме поразяваше с необикновения си артистичен вид: пелерина, широкопола шапка с подвита по италиански маниер периферия, изпод която на раменете му падаха сиво-черни коси. Под очите му на трагик и върху избръснатото му синкаво лице имаше мрачни сенки.

Някога той е играел в нашия драматичен Сибиряковски театър и е бил смятан за изключителен артист, по някое време дори — както казват — е бил кумир на публиката.

Бях съвсем малък, когато го видях за първи път в театъра на детско сутрешно представление, където изпълняваше ролята на Кошчей Безсмъртния — страшно зъл, лош старец, и в последното действие той се гърчеше пред славния юнак Иван-царския син, който държеше в ръката си паче яйце, а в него беше скрит животът на Кошчей Безсмъртния: трябваше само да счупи яйцето и Кошчей в миг щеше да умре; Иван-царския син стискаше от силно по-силно яйцето в юнашкия си юмрук и така караше Кошчей Безсмъртния все по-мъчително и по-мъчително да се гърчи и извива, да се вкопчва с костеливи ръце за ствола на картонения дъб, докато най-сетне славният юнак Иван-царския син, след като се позабавлява до насита и измъчи публиката, удари яйцето о дъсчения под на сцената, то се счупи на парчета и в същия миг Кошчей Безсмъртния с вик се строполи на пода и умря за всеобща радост на децата, изпълнили от край до край театъра, а Иван-царския син освободи момата хубавица и се ожени за нея, което предизвика бурни ръкопляскания и радостни викове.

… Програмата на сутрешното публично представление на нашата детска градина се състоеше от няколко сценки, които трябваше да изиграем, а също и от феерична пиеска с музика и песни със заглавие: „Войната на гъбите“…

Представлението, което очаквах с такова нетърпение, от което очаквах толкова възторзи и слава, ме разочарова до сълзи. Представях си блестяща зала, нещо като градския театър, залята от светлина сцена с красиви декори, ръкопляскания в моя чест и така нататък.

Но представлението ставаше на дневна светлина, сцената беше мръсничка някак си неподредена, с боклук по ъглите, а зад тъжно увисналите кулиси от време на време претичваха насам-натам плъхове, обезпокоени от представлението. В зрителната зала, наполовината празна, на прости виенски столове сложени на редове седяха майки, бащи, дядовци, баби, гувернантки и прислужници, облечени не празнично, а съвсем делнично.

Сред тоя простичък, безредно струпан свят ту тук, ту там изникваше величествената фигура на Завадски с пелерина, с простряна напред ръка, върху която блестеше пръстен с голям изкуствен брилянт, така наречения „страст“. Той умело и ловко организираше хода на представлението, започнало някак незабелязано. Отначало се изпълняваха малки сценки на френски език и сред тях сценката, в която и аз участвувах. Ролята ми се състоеше в това да вляза в часовникарска работилница, за да ми се поправи разваленият часовник. Собственикът на часовникарската работилница, чиято роля изпълняваше една от нашите фрьобелки, произнасяше дълъг монолог на френски, смисълът на който беше, че часовникът изисква внимателно отношение, след което отначало преглеждаше часовника, а после го поправяше и ми го връщаше обратно: аз допирах часовника до ухото и уж с възхищение казвах по френски:

— Тик-так, тик-так, тик-так…

После уж без да искам изпусках часовника на пода и той пак се разваляше, а фрьобелката го вземаше, пак го поправяше, при което казваше различни френски думи, и пак следваше дълъг монолог на френски, че с часовника трябва да се отнасяме много, изключително внимателно, после аз казвах на френски „Мерси, мадам“ и напусках сцената.

Моята роля ми се струваше много дълга, съдържателна, драматична, благодарна и аз предчувствувах своя триумф. Точно преди да изляза на сцената, пред мен изникна фигура в пелерина и пъхна в ръцете ми бутафорен часовник, състоящ се от капачета, а вътре празен.

— Най-важното е, момче, да не бързаш, да не се мернеш само на сцената и веднага да се скриеш — каза Завадски с дебел глас, после ме хвана за раменете, промърмори равнодушно: „Хайде, на добър час“ и ме избута на сцената.

Мама беше в салона, но аз не само че не я видях, но не можех да различа нито един от зрителите: всичко се бе сляло в нещо общо, сиво, състоящо се от хора и празни столове, лошо осветено от дневната светлина, която идеше през прозорците, обърнати към двора.

Постарах се да не бързам, „да не се мярна само на сцената и веднага да се скрия“, но като се огледах страхливо наоколо, някак странно и глупаво се разярих, на един дъх изтърсих своите „тик-так, тик-так“ и без да дам възможност на фрьобелката да кажа ни дума повече, запратих с всички сили бутафорния часовник на дъсчения под на сцената, така че той подскочи, разцепи се на две половинки като мида и полетя в салона.

После, кой знае защо, сърдито затропах с крака, закрещях като папагал „мерси, мадам“, направих неправдоподобно театрален гневен жест и се спуснах към кулисите. На сцената бях останал не повече от десет секунди, макар да ми се стори, че съм прекарал там два часа, че съм произнесъл на френски език блестящ монолог и съм потресъл публиката, като фраснах часовника на пода с такава страст, че в салона гръмна буря от ръкопляскания, а всъщност сред публиката се чу само лек смях и въздишката на мама.

Спомням си, че дори се канех да изляза да се поклоня, но Завадски с един замах успя да ме улови и отхвърли зад кулисите и със същото движение на могъщата си ръка избута на сцената две издокарани, хубавички момиченца с розови чорапи и кукли. Те трябваше да изиграят забавна сценка на френски език, и аз, заврял се в някакви бутафорни парцали, с огорчение слушах как публиката ръкопляска на нагиздените момиченца, които забавно бърбореха по френски. Тогава разбрах, че моят дебют се е провалил.

Големи надежди възлагах на „Войната на гъбите“, тъй като една фрьобелка ме увери, че ще играя някаква главна роля, макар и без думи, но затова пък с песни и красиво излизане на авансцената.

Докато траеха малките сценки, започнаха под ръководството на Завадски да ни обличат нас, участниците във „Войната на гъбите“, в специални красиви театрални костюми. Всъщност в красиви костюми на гъби обличаха момченцата, изпълняващи ролите на манатарки, брезовки, млечници, и други действуващи лица „с думи“, а на нас, безсловесните челядинки, сложиха нещо като раница във вид на неугледни гъбички, слепени от гофрирана цветна хартия, натъпкана с памук. Ние, които изпълнявахме ролята на челядинки, бяхме малко разочаровани, но Завадски долетя при нас в своята пелерина като прилеп и ни обясни, че ние сме главните действуващи лица в представлението. Останалите гъби под различни предлози се отказват да отидат на война, да защищават царя, а ние, челядинките, сме истински юнаци, не кръшкаме от военна служба, а с желание ще отидем на война и така ще се проявим като патриоти, достойни за похвала.

Въпреки че доводите на Завадски бяха достатъчно убедителни, все пак ние, челядинките, изпитвахме чувство на горчива неудовлетвореност, особено когато започна представлението и цар-манатар, разкошно облечен и с кадифена шапка, седеше върху трон насред сцената, а пред него минаваха един по един други богато облечени гъби, сред тях и редкият красавец мухомор; всички тия нагиздени, богати гъби се отказваха от военна служба.

Най-после Завадски избута и нас, челядинките, на сцената и когато царят-манатар ни попита съгласни ли сме да идем на война, ние с тънички гласчета прилежно изпяхме много пъти репетираната песенчица:

— Ний сме челядинки, ний сме челяд дружна, напред — на война!

След това дефилирахме, тропайки с обувки, покрай царя-манатар и представлението завърши.

Готов бях да се разплача — струва ми се, дори плаках! — от унижение.

Но мама с воалетка и шапка с орлово перо, като ме поведе за ръка към къщи по сивата суха есенна улица, ме утешаваше, уверявайки ме, че съм играл на сцената най-добре от всички.

Повярвах й и малко се развеселих, но дълбоко в душата ми остана някаква тревога и мъка, че не съм нищо повече от проста грозна челядинка, обречена да воюва за царя-манатар, и докато другите, по-богатите, красивите гъби си седят в гората на безопасност, ние, челядинките, ще гнием на война.

… сив, студен ден, каменен град, и по стръмното към пристанището препускат в галоп празни каруци, а насреща им тежко се изкачват други, натоварени с големи сандъци, натъпкани с портокали, и в студения въздух на късната есен се носи чудесен, напълно зимен, коледен портокалов и мандаринов аромат…

[1] Трамка (разг.) — трамвай. — Б.пр. ↑

АЛЕКСАНДРОВСКИЯТ ПАРК

Грамадна леха с високи рози — розариум — после удивително равна, свежа, ярка, добре подстригана морава около розариума, в далечината старинна тухлена стена — останки от някаква крепост, струва ми се турска — дълга стена с решетъчни арки, през чийто светъл отвор се вижда морето, рязко бял пристанищен фар, изпъкнало крило на яхта. Силен черноморски вятър — бриз — а понякога топло, приспивно затишие. Широки пътеки, посипани с дебел слой чудесно шлифован от вълните морски чакъл, който докарват от Дофиновка върху специален шлеп с влекач.

В Дофиновка чакъл колкото щеш. Но работата не е в чакъла, а в неговото меко, влажно, бавничко скърцане под колелата на малкото файтонче, с което возят деца. Във файтончето впрягаха два миризливи козела с нагли очи — зениците им като костилки от фурми — и дълги ноздри, които придаваха на животните зъл и високомерен израз.

Един старец с кожена кесия на гърдите и камшик в старческата кафява ръка водеше козлите. Камшикът беше за красота, защото старите козли вървяха послушно, пясъкът скърцаше под краката им, звънчетата по хамутите от време на време подрънкваха.

Звънчетата приличаха на кози очи, тъй като отворите им бяха подобни на фурми, както зениците на облещените кози очи и както цепките на високомерните им ноздри.

Миризмата на нажежената лакирана кожа на файтончето, ведно с червените високи рози, моравите и морето зад арките на тухлената стена, изпълваше детската ми душа с възторг от света, който опознавах с цялата му красота, с всичките му радости и надежди, но най-вече с надеждата да ме качат на файтончето с козлите.

… возенето с козли в Александровския парк беше най-голямото ми удоволствие в детинството…

… Това щастие не се постигаше лесно. Нужно беше да изпрося от мама или бавачката три копейки — толкова струваше една обиколка с козлите — около моравата. Собственикът на козлите винаги беше заобиколен от деца и бавачки, от които децата със сълзи на очи си изпросваха удоволствието да се поразходят в малкото файтонче с две двойни седалки една срещу друга. Седалките бяха с калъфи от раиран дюшеклък с копчета, както в железопътните вагони втора класа, и бяха някак особено подходящи за думата „парк“, тъй както думата „чакъл“ подхождаше да бъде свързвана със скърцането на колелата и изобщо с цялото радостно събитие да се возиш с козли.

Кой знае защо бавачките, майките и боните не даваха веднага съгласието си; децата дълго, унизително ги молеха и обикновено в края на краищата сядаха във файтончето по две на всяка седалка едни срещу други — момиченцата с батистени шапчици, с къдрици, с панделки, а момчетата с матроски блузи, с разплакани лица, по които вече сияеха през сълзи щастливи усмивки.

Струваше ми се безкраен предстоящият път с файтончето около ярката морава, оградена с ниски железни дъгички и с жив плет от равно подстригани миртови храсти; козлите вървяха бавно, подрънкваха със звънчетата и от време на време ронеха изпод вирнатите петнисти опашки черни маслинки върху скърцащия чакъл; бавачките, майките и боните вървяха отстрани на файтончето и придържаха децата с такъв изплашен вид, като че и най-малкото невнимание можеше да доведе до злополучен край. Обиколката около моравата с високите рози по средата ни се струваше безкрайно дълга, сякаш никога нямаше да свърши.

Уви, така само ни се струваше!

… Нашият път ставаше все по-кратък и по-кратък — наближавахме мястото, откъдето започна пътешествието. Старият стопанин водеше козлите си бавно, неотклонно и ако не носеше на рамото си камшик с дълга кленова дръжка, а коса, би могъл направо да мине за Хронос, който неумолимо води човека към смъртта. Изображението на бога на времето Хронос бях видял на корицата на „Нива“, тъй като нашето семейство беше абонирано за това списание и този Хронос винаги ме плашеше със своята дълга-предълга побеляла брада, изкривена на една страна, с развяващи се одежди, с коса на рамо и с пясъчен часовник в костеливата си ръка…

Александровският парк се състоеше не само от добре подстригани влажни морави, рози с високи стебла, пътечки, посипани с чакъл, живи плетове от мирта, от плетениците на подстригани божи дръвчета със синкави смолисти шишарки. В него имаше и занемарени алеи, непроходими потайни кътчета, дори на едно място в гъстака сълзеше поточе, с прехвърлен над него дъгообразен малък мост с перила от необелени кленови клони.

Тия глухи места бяха чудесни за игра на англо-бурската война, известна ни от 4 картините на същата „Нива“.

Бурите бяха с широкополи шапки, брадати, с накачени патронташи, с пушки в ръце; англичаните — не помня вече какви бяха, струва ми се, с кожени гамаши, с френчове — военни куртки с четири външни джоба, с тропически каски, някои с лули в уста.

Обичах бурите, мразех англичаните. Защо? Не знаех. По-скоро затова, че бурите бяха обикновени трудови хора, небогати, които обичаха своята африканска страна Трансваал, а богатите и жестоки англичани искаха да завземат земята им и да я превърнат в своя колония; а бурите — в роби, или нещо от тоя род.

Момчетата в Александровския парк някак естествено се разделиха на две партии. Едната беше за бурите, другата за англичаните. Забелязах, че на страната на англичаните най-често бяха офицерски деца, водени в парка на разходка от войници-ординарци вместо от бавачки и бони. За бурите бяхме ние, децата на цивилни родители.

Но, боже мой, каква вражда, каква ненавист цареше между нас, „бурите“, и тях „англичаните“! Те бяха отлично въоръжени, някои носеха дори стари бащини саби с темляци и ръждясали войнишки щикове от времето на сравнително неотдавнашната Руско-турска война. Ние бяхме въоръжени с пушки-играчки с дървени приклади, боядисани с нетрайна светложълта боя, с железни цеви, а също с въздушни дървени пистолети от пазара, които стреляха с тапичка на връвчица.

Всъщност между тях и нас, между „англичаните“ и „бурите“ нямаше сражения. Имаше само заплахи и войнствени викове. Офицерските деца си бяха харесали малка височинка, посипана с хлъзгави борови иглички, където по всички правила на военното изкуство строяха укрепления — малки крепости от пръст, над които морският вятър развяваше знаменца, направени от разрязани ленти на ордени. Оттам се чуваше военна команда и момчето командир ни заплашваше отдалече с истинска сабя. А ние, бедните, онеправданите, но безумно храбри „бури“, изгонени от проклетите „англичани“ от родната ни земя, прибягвахме към партизанска война и си въобразявахме, че се скриваме под моста сред бурени и бучиниш заедно с мулетата, натоварени със сандъци с динамит и картечници, и очаквахме подходящ момент да взривим моста и да нападнем от засада „англичаните“.

Право да си кажа, ние дори не знаехме къде се води тая англо-бурска война: някъде в африканската пустиня, в някаква си страна Трансваал, а може и на друго място.

… Александровският парк, неговата глуха, безлюдна част беше нашият Трансваал…

Ние, „бурите“, не успяхме да взривим моста. „Англичаните“ ни нападнаха изневиделица. „Бурите“ бягаха. Само аз попаднах в плен и ме заведоха на височинката при английския комендант.

— Проклет бур, сега ще бъдеш разстрелян! — извика комендантът и извади сабя.

С въже за скачане „англичаните“ ме привързаха към малък южен бор, от който топло и приятно миришеше на терпентин. Моряшката ми блуза се залепи за тънкото люспесто стъбло, с протекли по него сълзи от смола.

— Завържете очите на тоя подъл бур — заповяда комендантът, но аз запротестирах с цялото си тяло и по този начин им дадох да разберат, че искам да умра с открити очи.

„Англичаните“ насочиха към мене заграбените наши пушки с лепкави жълтеникави приклади. С върховно усилие на волята си събрах смелост и както подобава на истински бур, гледах право пред себе си с широко отворени сурови очи и виждах в далечината морето, което изглеждаше много синьо, през арките на старинната тухлена стена, обрасла отгоре с бурен, виждах зелената морава с високите рози и двата петнисти козела, водени бавно от самия бог на времето Хронос, който подрънкваха със звънчетата си и возеха файтончето с издокарани деца, и чувах поскърцването на влажния чакъл и никак не ме беше страх, защото тогава бях още безсмъртен.

… мама ме гледаше отдалече и се смееше…

Не можаха да ме убият, защото, макар и заграбили нашите пушки, „англичаните“ не бяха успели да вземат нашите патрони, скрити на сигурно място в буренака под моста, където стояха на сянка нашите въображаеми мулета, натоварени с въображаеми сандъци с динамит…

ГИБЕЛТА НА „ПЕТРОПАВЛОВСК“

Руско-японската война е свързана с черните рунтави „манджурски“ калпаци на портартурските войници, завърнали се в родината от японски плен. Докараха ги в нашия град с параходите на Доброволния флот.

Спомням си бараката на пътуващия театър на Куликово поле, където по Великден даваха „Гибелта на «Петропавловск»“. Помня тъжния и вълнуващ военен марш „Тъга по родината“, изпълняван от духов оркестър върху дъсчен подиум до високия, варосан стълб с бяло-синьо-червения флаг на руския търговски национален флот.

Звуците на марша „Тъга по родината“, прекъсвани сякаш тук-там от пъхтенето на турския барабан, наистина ми навяваха мъчителна тъга за родината, заради нейното военно поражение, заради Цушима, заради предаването на Порт Артур… Страдах заради унижението на Русия, която дотогава смятах за най-великата и непобедима държава в света.

В звуците на медните тръби и в лъкатушните като змийчета фиоритури на флейтата чувах чужди за руското ухо японски или китайски думи, долетели някъде откъм върховете на Манджурия: чумиза, гаобян, шимоза, ля-о-ян, чемулпо…

При тия думи въображението ми рисуваше картини на кръвопролитни сражения с дребни жълтолики японци с бели гамаши и разрушени фанзи[1] и кумирни[2].

В бараката имаше няколко реда пейки — нерендосани тесни дъски, заковани с гвоздеи за борови подпори, забити в земята. Бяха твърди и неудобни, а моите крака не стигаха до земята, осеяна с люспи от слънчогледови и тиквени семки. Мътна светлина проникваше през платнения покрив и две газови лампи с рефлектори висяха отстрани на малката сцена, осветявайки завесата.

Завесата се вдигна, като се навиваше на руло нагоре, откри се сцената на куклен театър и аз видях Порт Артур; неговата крайбрежна улица, фанзите, в далечината се жълтееха хълмове с малки руски батареи, и главно — залива, който ме порази със своята живост, с люлеещите се океански вълни, върху които току кипваше бяла пяна, което в първата минута ми се стори необясним театрален трик. Не можех да разбера по какъв начин са направени тези дълги кръгли вълни със зайчета от пяна, която ту се появяваше на гребена на вълните, ту се спускаше надолу и изчезваше в океанската бездна. Скоро обаче движението на вълните, като че боядисани със зелено-синя маслена боя, ми се стори подозрително еднообразно, механично и аз изведнъж схванах каква е работата: портартурският залив се състоеше от редица дълги цилиндрични възглавници със синьо-черно-зелен океански цвят със зайчета пяна, направени от папиемаше. Закрепените една до друга цилиндрични възглавници сякаш образуваха повърхността на развълнувана водна маса, а благодарение на задкулисния механизъм те се въртяха около своите оси и на повърхността на това боядисано море тук-там изникваха зайчета от пяна, изчезваха и пак се появяваха, като създаваха впечатление за люлеещи се вълни. Обаче твърде симетричното им редуване даваше да се разбере, че това не е истинско море, а само театрална илюзия, което не ми пречеше да гледам с възторг тая жива картина, още повече че портартурската крайбрежна улица така живо и увлекателно пъстрееше от движещите се механични фигурки на китайци с дълги плитки, китайки с малки стегнати в бинтове крачка, рикши, които возеха бегом леки двуколки с важни пътници — англичани с коркови тропически каски или руски офицери с гвардейски фуражки или с черни кожени калпаци. Тук имаше и сергии за продажба на дребно.

… минаха в ландо красиви гейши, които си вееха с кръгли копринени ветрила…

Носачи-кули мъкнеха на гръб сандъци и денкове. Край парапета на кея се люлееха върху вълните джонки с тръстикови платна. А в залива между две въртящи се големи морски вълни стоеше на котва грамадният дълъг руски броненосец „Петропавловск“, обърнал заплашително своите оръдия в открито море, а на мачтата се виждаше белият андреевски флаг с две кръстосани косо сини ивици, поради което приличаше на плик.

В душата ми се пробуди пламенен възторг, макар тогава още да не знаех, че това необяснимо чувство се нарича патриотизъм.

И толкова по-ужасно беше онова, което се случи в следващия миг: чу се доста силен пиротехнически взрив — бенгалски огън избухна в средата на „Петропавловск“ — фонтан от златен дъжд, след което корпусът на броненосеца се разцепи, носът и кърмата щръкнаха и в такъв вид корабът бавно започна да потъва в морската бездна между две големи въртящи се пенести вълни.

… „Петропавловск“ потъваше все по-бързо и по-бързо и скоро над гребените на изкуствените вълни остана само мачтата с андреевския флаг…

Но ето изчезна и андреевският флаг под звуците на марша „Тъга по родината“, който панаирджийската латерна изпълняваше през цялото време.

Изчезнаха в бездната всички матроси, офицери, гордостта и надеждата на руския флот адмирал Макаров, а също знаменитият художник Верешчагин — това знаех предварително от леля си, която ме беше завела на представлението.

Сълзи се търкаляха по лелините напудрени бузи и тя непрекъснато си бършеше носа с малка дантелена кърпичка, свита на топка, ухаеща на финия френски парфюм „Кьор дьо Жанет“ и това, кой знае защо, още повече засилваше мъката ми, като виждах как загива „Петропавловск“.

Японците бяха взривили „Петропавловск“. А може той да се е натъкнал на мина? Никой не знаеше точно.

В това време нашите батареи вече стреляха по хълмовете около Порт Артур, тук-там в жълтото тенекиено манджурско небе избухваха японските снаряди като черни зловещи звезди; със съскане и пукот подскачаха фойерверкови ракети по крайбрежната улица; бенгалският огън „слънце“ се въртеше като пумпал и пръскаше наоколо златни искри и под звуците на същата „Тъга по родината“ навилата се на руло завеса се разгъна и падна, като скри малката сцена, изпълнена с барутния дим от фойерверка.

… Когато излязохме с леля от бараката, пролетният залез догаряше зад гарата, във въздуха още миришеше на прах от голямото движение през деня и Куликово поле бързо опустя. Това беше последният, седмият ден на великденската седмица, краят на панаира. Знамето бе вече спуснато и варосаният стълб стърчеше самотен и гол сред Куликово поле.

До него стоеше полицейски инспектор и сърдито свиреше със свирката си — предупреждаваше, че панаирът е закрит. Бяха почнали вече да развалят някои бараки и около тях се въргаляха извадени тънки дъски. А военният оркестър довършваше последните тактове на марша „Тъга по родината“, от който знаех последните два стиха, тъй като бях слушал да го пеят порт-артурски войници, скитащи из улиците на града: „Аз отивам в път далечен, сбогом дом, жена, деца“…

… И скръб свиваше сърцето ми…

[1] Фанза (кит.) — къщичка на беден китаец. — Б.пр. ↑

[2] Кумирня (рус) — малко помещение за молитва с идоли, обикновено у будистите. — Б.пр. ↑

ЗЕМЕТРЕСЕНИЕТО

Посред нощ внезапно се събудих. Разбуди ме бърз, пробягващ звук, който отначало взех за тракане на шевната машина в трапезарията. Значи, помислих си аз, там на масата за хранене седи мама и нещо шие, чевръсто, бързо върти никелираното колело на ръчната шевна машина, а нейното чугунено тяло си представях като статуетка на египетска котка върху дървен лакиран пиедестал с метална плоча.

(Впрочем тогава още не знаех за Древния Египет с неговите статуетки и странни фигури на хора, обърнати в профил.)

Беше късна нощ и ме изплаши това, че мама в тоя нощен час много бързо шие нещо на ръчната шевна машина „Сингер“.

Вдигнах от възглавницата натежала сънена глава и се огледах.

Всичко наоколо беше мирно и тихо, осветено от червената нощна лампа, която ми се стори, че леко потреперва върху скрина. Но мама и татко спяха в своите железни кревати с медни топки и не усещаха тръпките, които вече бяха обхванали цялата къща, а може би и цялата улица.

Значи, мама не шиеше през нощта на машина. Но тогава кой? Нима баба, която живееше зад кафявия параван в трапезарията? Но тогава там трябваше да има светлина, която би прониквала в стаята, където спяхме, през пролуката на вратата или през дупката на ключалката.

Но в трапезарията беше тъмно.

Треперенето продължаваше.

Сега това беше треперене на мебелите — на бюфета, столовете, масата. Вече тракаше не шевната машина, а висящата лампа с белия абажур бързо и отсечено звънтеше с всичките си съставни части: стъклото на лампата, поставено плътно в медната розетка, калпачето й, веригата, на която бе окачена за тавана над масата.

В света ставаше нещо странно и страшно.

Заплаках, промуших пълничката си ръчичка през мрежата на креватчето, на чието табло леко трепереше иконата на моя ангел пазител Валентин, и разбудих мама, като я хванах за бузата.

— Какво има момченцето ми? — попита мама шепнешком, за да не събуди татко, който похъркваше на леглото си до маминото. — Защо се събуди?

— Страх ме е — отговорих.

— От какво се боиш?

— Там в трапезарията някой шие на машината — шепнешком казах аз, защото се боях, че оня, който шие, може да ме чуе. — Някой шие на машината и лампата трепери.

Мама се ослуша, но странните пробягващи звуци вече бяха спрели. В квартирата цареше мирна нощна тишина.

— Така ти се е сторило — каза мама. — Спи, мъничкото ми, успокой се, Христос е с тебе.

Прекръсти ме, целуна ме, пооправи одеялцето и го подви под краката ми.

Успокоих се, подложих под бузата двете си длани и заспах, но скоро пак се събудих от същия дрънчащ, пробягващ звук. Не успях да захленча, когато звукът се прекрати, макар да усещах, че известно време цялата стая с креватите на колелца, скрина, скучните тапети, слабо осветени от червената нощна лампа, продължаваха почти неусетно да треперят и ми се стори, че зад затворените капаци на прозорците едва доловимо трепери не само нашата дълга улица „Базарна“, но също и целият наш грамаден град, границите на който в онова време не си представях.

… Трепереше цялата природа…

И веднага заспах с тревожното чувство за някаква незнайна, благополучно отминала опасност. Това чувство не ме напускаше и сутринта, когато татко и мама се събудиха и аз седях с тях до масата на високия си стол, ядях качамак и пиех варено мляко, като топях в него крайшниче бял хляб — и то обираше пяната на млякото.

— Той ни е голям фантазьор — рече мама на татко и му разказа за моите нощни страхове.

— Не съм фантазьор — запротестирах аз, — чух как през нощта някой шиеше на шевната машина и лампата трепереше.

Мама и татко се засмяха, а татко разроши черните ми, твърди като на японче коси, взе под мишница купчина тетрадки, здраво вързани с канап, и тръгна за епархийското училище.

… Ах, как добре помня купчината тетрадки със сини подвързии и стърчащите от тях алени попивателни, с мастилени петна по тях. Тъй като тетрадките бяха направени от хартия, а хартията — както вече знаех от разговорите на възрастните — се мери на тестета, то купчината тетрадки за мен представляваха тесте… Татко ги поправяше вечер при светлината на лампата със зелен абажур, и тогава абажурът леко трепереше…

Макар мама и татко да не вярваха, че съм усетил през нощта треперене като от тракане на шевна машина, и мислеха, че съм сънувал всичко това, аз със сигурност знаех, че такова нещо имаше и в това се криеше някаква неизвестна за мене тайна на земята, върху която живеехме.

И се оказах прав. Не бях фантазьор.

Вечерта, като се върна у дома, татко разтвори вестник „Одесский лист“, пошари с очи по него нагоре-надолу и по диагонал и изведнъж весело възкликна:

— Я виж, Женя, нашият Валюшка се оказа прав!

И татко прочете съобщение, че миналата нощ сеизмичната станция на обсерваторията е отбелязала в нашия град слаби подземни трусове — следствие на далечно земетресение с епицентър, разположен на малоазиатския бряг на Черно море, в Турция, където са били разрушени няколко селища.

„Земетресението имаше тектоничен характер и не представляваше сериозна опасност за нашия град, ако не се смятат някои малки свличания на брега в района на Средний Фонтан, където в няколко вили да се появили леки пукнатини“

С тия думи завършваше бележката във вестника, прочетена от татко.

Татко весело ме погледна.

— Ти си ни бил умник! — каза той, но маминото лице се натъжи.

— Момчето ни има прекалено чувствителна душа — каза тя, — боя се, че ще му бъде трудно в живота.

Но тогава не разбирах безпокойството на мама. Тържествувах загдето никой през нощта не усети треперенето на предметите в стаята с тъмните тапети, леко обагрени от червеникавата светлина на плъзгащата се по скрина нощна лампа, а аз го усетих, и се събудих, и чувах като че припряното безумно тракане на шевната машина.

Само че тогава не знаех как се нарича тайнствената, неподвластна на човека сила, която може да застави да треперят лампи, светилници, къщи, турски села с разрушени керемидени покриви, и която може би е способна да унищожи с един замах цели градове, държави, народи.

А сега научих от татко, че тя — тая тайнствена сила — се нарича с мрачната дума „земетресение“, толкова мрачна и страшна, както и други подобни думи: война, чума, глад, мор… за които тогава, в далечното щастливо детство, нищичко не знаех.

РИБЕНО МАСЛО

Ние живеехме в голямата рентабилна къща на Голденгорн, на улица „Канатна“, на втория етаж, или както обичаше да се изразява леля, в „белетажа“, и прозорците ни гледаха към Куликово поле, над което вятърът постоянно носеше облаци прах.

Срещу нашата къща се намираше голямо железопътно депо, през чиито широки врати излизаха малки, почти като играчки, парни локомотивчета на болшефонтанската железница. От сутрин до вечер покрай нас минаваха влакове за вилите и прозорците ни дрънчаха. Вероятно затова нашата голяма квартира, с всичките удобства, на „белетажа“ струваше евтино.

През нашите прозорци видях революцията в 1905 година: прибежките на доброволци със стари балтони, с автомати в ръце, видях казашки разезди от 6-и донски полк, а веднъж видях черна като облак тълпа от черносотници, пресичащи Куликово поле по диагонал от площад „Привокзални“ до ъгъла на „Пироговска“, където беше къщата на Голденгорн.

Когато тълпата в страшно мълчание се приближи до нашата къща, аз видях в тънка позлатена рамка литографиран портрет на императора със синя лента през рамо. Носеха го двама сърдити старци, облечени в търговски поддьовки.

В следващия миг тълпата се разбърка, закрещя и се юрна към къщата на Голденгорн. Там в сутерена имаше бакалничка, където винаги купувахме газ, захар, макарони, олио. Бакалничката беше на евреина Коган. Към прозореца на сутерена полетяха камъни: в миг бакалничката беше унищожена и после още дълго време на тротоара блестяха парчета стъкло и се търкаляха различни бакалски стоки: разсипан чай, локви газ, смачкани цигарени кутии, пачка махорка „Тройка“ и тютюн „Бр. Асмолови“, карамели „Бр. Крахмалникови“ в цветни хартиени обвивки.

Сред запустялата улица, на фона на зимните кълба прах, които се виеха над Куликово поле, това беше ужасно.

Никой не си позволи да се докосне до бакалската стока, разсипана, разхвърляна по цялата улица. Дори босяците от предградието Романовка — горкиевски типове с окъсани ризи, зли като дяволи, с червени от студа боси крака, когато минаваха край разбитата бакалница, се стараеха да са по-далече от съблазнителните неща, които така лесно и безопасно можеха да присвоят.

Дори уличните момчета от „Новорибна“, водени от любопитство, се вмъкваха в разбитата бакалничка през откачената от пантите врата, но никой от тях не взе нито един бонбон, не отчупи ни парченце от купчините евтина бяла халва, залята с вонящо сусамено масло и изпопадала под счупения тезгях редом с медните блюда на смачканите везни.

През счупените стъкла на сутеренните прозорци духаше прашен, студен ноемврийски вятър и в разгромената бакалничка сред хаоса и счупените парчета се въртяха долетелите тук от улицата акациеви шушулки и откъснати листа от див кестен.

И аз, със замряло от страх сърце, слязох по нащърбените стъпала и се разходих из бакалничката на Коган, а под краката ми хрускаше ориз, орехи, счупени съдове.

За щастие Коган, заедно със семейството си, с жена си, с черна шапка и дантелени ръкавици без пръсти, и четирите рижи деца с лунички по бузите и бледолилави от страх устни, две момчета с бели чорапи и две момичета с малки дантелени шапчици, и старата им баба с крив нос и тресяща се глава, успели да се скрият в жилището на наематели християни, където на перваза на прозореца с лице към Куликово поле били наредени икони и запалени кандила, които пазели християнските квартири от нахлуването на погромаджиите.

Видях на пода на бакалницата сред разпръснатите медни монети, получени при търговията, сукненото бомбе на господин Коган, стъпкано и сплескано от ботушите на шайкаджиите от „Съюза на руския народ“.

… В тези минути светът около мене беше страшен…

Той продължаваше да бъде страшен и после, особено в деня, когато татко се прибирал вкъщи с файтон и придържал до краката си железен сгъваем детски креват, купен за Женя, тъй като той вече израсна и старото креватче му беше малко… И изведнъж срещу файтона откъм ъгъла на „Пироговска“ изскочил червен автомобил, или както тогава бе прието да се казва „самодвижещ се екипаж“; файтонджийският кон се подплашил, изправил се на задните крака; файтонът се качил на тротоара, чукнал се о чугунения праг на една порта: татко заедно с кревата паднал от файтона, като се закачил за стъпалото и известно време конят го влачил по тротоара, а той се опитал с едната ръка да удържа стоварилия се върху него железен креват, а с другата се опирал по плочите на тротоара, пък аз в това време си играех около къщи и видях как кожата се свлича от окървавената му длан и от раната на челото му капе кръв.

А червеният автомобил с меден клаксон, извит като рог, и с шофьор в шуба, обърната с кучешката козина навън, с някакви специални страшни шофьорски очила, закрили наполовина ядосаното му лице, пускаше кълба вонлив бензинов дим и сякаш стреляше около себе си с мотора, носеше се по улицата, подскачаше по неравностите и довеждаше до ужас и ярост минувачите, които размахваха след него бастуни и юмруци с викове:

— Кога ще се тури край на това безобразие? Къде гледа полицията! Време е да се забрани на тия смръдльовци да се появяват из градските улици, да плашат конете и осакатяват жителите!

Тогава в нашия град имаше три или четири автомобила и те се възприемаха от обществото като дяволска съблазън, като изчадие на ада, едва ли не като първи признаци на края на света, на второто пришествие.

За щастие всичко мина благополучно и татко се отърва само с малки рани и с уплаха, от която побелялото му лице с разрошена брада конвулсивно потрепваше.

Не мога да ви опиша колко ми беше жал за татко, когато с помощта на вратаря мъкнеше сгънатия детски железен креват по мраморната стълба към нашия „белетаж“.

Още по-силно чувство от тоя род изпитах по-късно, когато известно време живяхме в Гладковското сиропиталище при един татков познат — свещеник, докато чакахме да довършат нашата квартира в кооперативния дом на улица „Пироговска“.

Гладковското сиропиталище беше обкръжено с висока каменна ограда и нощем в двора отвързваха зло куче.

Татко бе на учителски съвет и се върна късно, когато кучето стоеше вече отвързано. Беше необикновено ясна студена нощ с резки сенки на вече оголелите дървета, като че нарисувани с въглен по белите стени на сиропиталищната пристройка с всичките си подробности, с всяко свое и най-малко клонче. Татко влезе през портичката и изведнъж срещу него се затъркаля черната сянка на лошото куче, което го нападна, събори го на земята и почна да го хапе.

Дотича вратарят, едва отпъди кучето и го върза. Татко влезе с разкъсано палто, окървавен и леля веднага започна да го съблича, като режеше с ножица окървавения ръкав на ризата, а татко се бе облегнал в креслото и аз виждах по бялото му тяло дълбоки синьо-червени следи от кучешките зъби и рани, от които течеше кръв.

Гранатово сиропиталищно кандило гореше пред иконата, навън сияеше синя лунна нощ, светлината на свещите играеше и хвърляше върху стената грамадни подвижни сенки, а в емайлирания леген се плискаше кърваво розова вода с парчета памук и марля и аз, ридаейки, прегръщах татковите колене и с ужас и отчаяние повтарях:

— Татенце, татенце, мило, скъпо татенце. — И сърцето ми се късаше от обич към този мой скъп, близък, любим човек.

Струваше ми се, че татко ей сега, пред очите ми ще умре, или ще побеснее, защото кучето може да е било бясно.

Женя стоеше на колене до татко заедно с мене и бързо-бързо се кръстеше и сълзи течаха от възпалените му кехлибарени очи.

Но всичко мина много по-бързо, отколкото можехме да си представим. Само след половин час, с полети с черен йод рани, превързани със стерилен бинт, който така целебно и успокоително миришеше на аптека, измит, с вчесани мокри коси, в чисто бельо и домашно сако, татко вече пиеше чай и дори се усмихваше.

Това произшествие ми нанесе такава дълбока душевна рана, че и досега чувствувам някаква безумна, с нищо несравнима сърдечна болка само като си спомня лунната ноемврийска нощ, рязката черна сянка на спусналото се куче, трепкащата червена светлина на свещта в чуждата стая и стерилните бинтове върху голата ръка на татко. И ми хрумна една мисъл — смътна догадка — какво ли е изпитвал по-късно татко през онези две години, докато бях на фронта, в очакване на писма от мен, които през цялото време така рядко и насила пишех, как вероятно не му е излизала от главата мисълта, че всеки миг може да ме убие куршум или снаряд и аз — неговият син, неговата плът и кръв да падна окървавен на земята.

… В една приблизително такава лунна нощ дойде известието, че в Киев е убит Столипин и тия две събития — кучето, изпохапало татко, и убитият с автомат в черния дроб, в киевския театър пред очите на самия император Столипин, висш придворен с извезан мундир — се свързаха у мене с някаква трудно поддаваща се на обяснение представа за тъмната чужда стая и гранатовата светлина на сиропиталищното кандило…

До дома на Голденгорн се намираше гърбът на щаба на Киевското военно окръжие — висока каменна стена, зад която сякаш се криеха всички военни тайни, и тая стена гледаше към пусто място, обрасло с бурени. Тук дори денем беше зловещо, а нощем ми се струваше, че в пущинака стават някакви престъпления, някакви опасни истории и зимният вятър свири като разбойник.

Веднъж научихме, че на това пусто място се е застрелял войник, застанал на пост до задните, винаги затворени порти на щаба, до една будка, боядисана на ивици, където висеше жълт кожух от щавени овчи кожи за постовия.

Видях мястото, където се беше застрелял часовоят: там имаше малка дупка, направена в пръстта от тила му, напълнена с червено-кафява течност, която още не беше изсъхнала. Беше се застрелял така, както обикновено по това време се самоубиваха войниците и юнкерите: събул ботушите, за да може с палеца на босия си крак да натисне спусъка на пушката с поставено в устата дуло.

После дълго ми се присънваше тоя войник с остригана руса глава и дълъг врат, големият пръст на босия му крак изглеждаше като восъчен, а белите очи под светли като житен клас вежди — пълни с предсмъртна мъка.

… пак там в гниещия буренак намерих веднъж старо почерняло петаче, сякаш покрито с лишей, за което като че ли някъде и някога бях писал. Струваше ми се, че върху петачето имаше следи от тъмни пороци…

Вечерите бяха черни, страшни. Носеха се слухове за убийства, грабежи, нападения на квартири. Говореха за някакви „черни гарвани“, които нападали минувачите. „Черни гарвани“ ми се привиждаха зад всеки ъгъл, на всяко незастроено, празно място. Понякога татко минаваше вечер през Куликово поле, като отиваше за столичните вестници на гарата. Молех го да не ходи, страхувах се, че ще го убият „черните гарвани“. Но той храбро се подсмихваше, излизаше в непрогледна нощ и скоро се връщане. Ние познавахме продължителното му звънене, но за всеки случай питахме през вратата, без да махаме синджира:

— Кой е?

И винаги получавахме един и същ отговор:

— Черните гарвани с орехи.

Беше татко, който, освен петербургски вестници, стърчащи от джоба на зимното му палто, донасяше и някакви лакомства, най-често печени, още горещи лешници в книжна кесийка или много тънки резенчета сушени плодове от сладкарницата на Амбатело. Сушените плодове винаги бяха в кесийка от много тънка хартия. Можеше да я надуеш и после силно да я удариш. Чуваше се голям пукот.

По-рано в нашия град нямаше синджири на вратите. Сега ги имаше във всяка къща. В това също виждах нещо зловещо.

… Обаче не всичко беше зловещо и страшно през тая есен и зима около къщата на Голденгорн срещу Куликово поле…

Настъпи зимата, падна сняг, побеля Куликово поле. Хванаха студове. Зад гарата сред светлосините стълбове пара от локомотивите сияеше ледена вечерна зарица, в чийто студен въздух така ясно и силно звучаха свирките на парните локомотиви, и така бледо, прекрасно светеха звездите на електрическите фенери по гарата, зелените и рубинените светлинки на семафорите.

След Коледа, Нова година и Богоявление по къщите тръгваха клисарите и свещеникът на Ботаническата църква с лилава кадифена твърда калимавка, разширяваща се горе, изпод която върху раменете му падаха кафяви, добре вчесани къдри; той топеше китка в сребърен съд със светена вода — съд подобен на паница за супа, — който дяконът държеше пред него, и със силен замах ръсеше наляво и надясно, като минаваше по всички стаи на жилището ни, включително и в кухнята, където изпръсканата готвачка неудържимо се кръстеше, ловеше ръката на попа в движение и я целуваше…

… сирница — тогава в малки чугунени тиганчета на печката цвърчеше разтопено масло, с което готвачката смазваше тези нажежени тиганчета с помощта на връзка пера или просто с кокоше перце…

Кристалните плетеници на богоявленския мраз по прозорците се белееха, като че бяха от цинк. По балконите стинеха, изпускаха пара на студа паници с кисел от боровинки — ярък като залязващото зад гарата януарско слънце — и ти се струваше, че тъкмо той изпускаше тая изключително прозрачна и ярка боровинкова светлина на зимата, която си отиваше.

После идеше сирната неделя, в кухнята печаха блини. Непрозрачен, гъст дим на изгоряло краве масло изпълняше цялото жилище.

… Усещахме дразнене в гърлото… очите сълзяха…

Ние не празнувахме Сирната неделя всяка година, а само по някакъв повод. Тая година от Санкт Петербург пристигна мой братовчед, син на покойния брат на татко Николай Василиевич, студент абсолвент във Военномедицинска академия, „почти новоизлюпен военен лекар“, — весел, остроумен, жизнерадостен млад мъж с черни мустачки и пенсне с черна лента, сложена зад ухото, когото наричахме просто Вася. В него имаше нещо мило френско, сполучливо смесено с руско, военно-студентско и заедно с това столично, петербургско. Майката на Вася, вдовицата на татковия покоен брат чичо Коля, моята леля, беше швейцарска французойка от Вьове, била е гувернантка в някакво богато руско семейство в Крим, където се запознала и омъжила за чичо Коля — много банален случай. Като станала православна, тя приела името Зинаида Емануиловна и бързо се приспособила към руския начин на живот — макар че си беше запазила живия, кипящ, пресметлив френски характер, — но не се научи правилно да говори руски и произнасяше, например, вместо домати, тамати, запази си френското „р“ в произношението, което заедно с шапчицата, рижите букли на перуката, чуждестранното пенсне с пружинка и карирана шотландска пелерина много разсмиваше търговките в стария пазар, където Зинаида Емануиловна ежедневно лично отиваше за продукти, защото нямаше доверие на готвачката, и усърдно се пазареше на развален руско-украински език, което правеше не от скъперничество, а поради своята швейцарска природа, свикнала на разумни разходи.

Тя беше прекрасна жена, народила куп руски деца, нежна и разумна майка, добра домакиня и благоговееше пред съпруга си руснак, статски съветник, преподавател в духовната семинария, с малко раздвоена представителна брада, през която на шията му се виждаше червеният емайл и златото на ордена свети Станислав, и който, въпреки че пушеше дебели пури и си пийваше, никога не губеше достойнството си.

Вася беше най-големият й син, Саша — най-малкият. Имаше и голяма дъщеря, красавицата Надя, омъжена за петербургски военен лекар рентгенолог, и още една дъщеря Зина, също красавица със светло лице и черни гъсти вежди. А най-малката й дъщеря Леля на единадесет години умря от костна туберкулоза.

Вдовството на Зинаида Емануиловна минаваше в дейни грижи за издръжката на децата, в постоянни разправии за увеличаване на пенсията и за някаква „емеритура“[1], дума която произнасяше по френски маниер, също както и друга една дума — „консистория“[2]. Тия две думи тя произнасяше с такова страхопочитание и надежда, сякаш това бе най-малкото сенат или държавен съвет. А за човек в нейното положение това беше естествено, защото от консисторията до известна степен зависеше и пенсията и емеритурата, тоест единствените средства, с които семейството преживяваше.

… един ден красавицата Надя с мъжа си лекар, и новородената си дъщеря Алочка мина през Одеса на път от Петербург за Далечния Изток. Спомням си черния калпак на Надиния мъж, спомням си малкото момиченце в красиви дантелени пелени и помня още как ходихме да ги изпращаме на пристанището, защото трябваше да заминат с парахода на доброволния флот „Гамбов“ за Владивосток, а оттам за Хабаровск. Военният оркестър свиреше „По върховете на Манджурия“ и „Тъга по родината“ и аз видях тясната каюта с кръгъл илюминатор, претъпкана със скъпи петербургски куфари и кутии за шапки, и сред целия тоя безпорядък — малко момиченце в пелени. Отиваха на Руско-японската война и беше тъжно и страшно. И небето беше такова едно сиво…

Вася се появи в своя военномедицински офицерски шинел, но все още с пагони на нисш чин, макар че носеше офицерска сабя на тесен сребърен ремък през рамо. Окачи шинела и сабята на закачалката, а фуражката сложи на масичката под огледалото и весело оправи зеления си сюртук с два реда сребърни „военномедицински“ копчета, който стоеше изключително добре на стройната му фигура с тънка талия. От него веднага лъхна на брилянтин, на бръснарница, на влажен предпролетен студен въздух. Димът от блини, който излизаше от кухнята, предизвика сълзи в красивите черни и весели очи на Вася, с пенсне в черни рамки, и иронично усмихнат, той ги избърса с добре изгладената си носна кърпичка, която извади от задния джоб на сюртука си.

С Вася дойдоха и останалите наши братовчеди, начело с милата Зинаида Емануиловна с нейната карирана овехтяла пелерина с триъгълна качулка, която й придаваше нещо чуждоземно, швейцарско.

… От нея винаги незримо се излъчваше нещо швейцарско: Женевското езеро, назъбените снежни планини на „Дан дю Миди“, крилати платноходки, Шильонският замък…

Гостите изпълниха с весела глъчка всички стаи на жилището ни, потънало в кълба горчив дим от блини.

Герой на деня беше Вася, който тия дни отиваше в Хабаровск да заеме открилото се вакантно място на военен лекар, така че, всъщност, той беше вече офицер; в Хабаровск трябваше да го произведат в първия офицерски чин. Японската война беше вече свършила, но Далечният Изток, където бе заминала Надя с мъжа си, а сега отиваше Вася, още ни се струваше театър на военни действия, което засилваше общия интерес и любов към Вася.

Малкият Женя не се отделяше от него, хванал се с пухкавата си ръчичка за маншета на военния му сюртук, той го мъкнеше към пианото и го молеше: „Вася, швили кекок!“ — което значеше: „Вася, свири кейкуок!“.

Вася повъртя плетената седалка, която изскърца с железния си винт, седна до пианото, пооправи пенснето си, с изящен жест отметна встрани долния край на сюртука си с пагони на военен лекар и натисна педала с крак, обут в тесни панталони с червен кант; вдигна ръце, готов да удари по клавишите, но изведнъж се отказа и обърна към нас, заобиколилите го момчета — към Женка, Саша и към мене — лице с черни като пиявици вежди, събрани на върха на носа от прищипването на неговото столично пенсне.

— А вие, етиопци, пихте ли вече рибено масло? — зловещо попита той.

Аз и Саша изстинахме, защото се надявахме, че в общата суетня около сирница рибеното масло, което мразехме и от което ни се гадеше, ще ни се размине. Женка пък, колкото и да е странно, много обичаше рибеното масло и го пиеше с удоволствие, след което дори се облизваше.

— А не, мои млади пациенти, няма да се отървете от рибеното масло. Няма го майстора!

И ние най-покорно насядахме един до друг на столове, защото ни стана ясно, че рибеното масло няма да ни се размине. Вася донесе от кухнята бутилката с отвратителната жълта течност, извади от бюфета сребърна супена лъжица, която само с вида и блясъка си предизвикваше у мене отвращение по-силно, отколкото самото рибено масло, извади тапата, обвита в намаслена хартия, наля прозрачно тежката гнусна течност в лъжицата, блеснала в опитните му ръце още по-отвратително, дойде до мене, стисна ме с колене, та да не избягам, заповяда ми да си отворя устата и ме накара да изпия пълна лъжица рибено масло; същото, с грубата сръчност на военен хирург, той направи и със Саша, на който дори ушите побеляха от погнуса, а Женка с явно удоволствие изпи рибеното масло и се облиза.

И чак след това Вася, като ни даде да хапнем по парченце чер войнишки хляб със сельодка, седна на пианото и весело изсвири кейкуок, матчиш, а също много популярната след Руско-японската война песен „Китайката“.

„… А горкият ранен тежко, паднал във японски плен. Влюбил се в девойка смугла — кита-кита-кита-кита — във китайка…“ — и т.н.

Това веднага внесе вкъщи безгрижно веселие. В дима хората се движеха като сенки, очите им сълзяха; на масата съблазнително се мяркаха допълненията към блините: настъргано швейцарско сирене, паничка с разтопено краве масло, друга паница със сметана, очистена сельодка със седефени разрязани надлъж бузи, червен хайвер и много солена червена пъстърва от река Амур, която започнаха да продават след войната. Червеният хайвер и пъстървата струваха много евтино и в по-бедните къщи заменяха черния хайвер и сьомгата, които ние никога не купувахме: твърде скъпо бе за нас!

Затова пък татко купи дребна пушена риба в плетена кутийка от лико. Това бяха съблазнително-златисти пушени рибки, най-голямата прелест на които бе в това, че преди сервирането трябваше да се залеят със спирт и запалят: когато спиртът догаряше с жълтеникавосин пламък, кожичката на рибките се смъкваше много лесно — от само себе си! — и татко изключително ловко извършваше тая операция, като оголваше ароматно-опушеното и много вкусно възсухичко рибешко месце, от което мъчно можеше да се откажеш, както от семките.

Така че към пушека от блините се прибавяше вълшебната миризма на горящия спирт, топлият аромат от пушените рибки и това, заедно с „Китайката“ и посивелия доста слегнат сняг на Куликово поле, което се виждаше през прозореца, представляваше всъщност празника, наречен Сирница.

Когато внасяха в трапезарията високи купчини димящи блини, всяка поотделно подобна на лунната повърхност — с кратери, и по изключение татко наливаше на Вася в ръбеста чаша водка от предназначената за гости каничка, а Вася гаврътваше водката със столичен военномедицински шик в червенеещата се под черните мустачки уста, и ние започвахме да навиваме на вилиците тантелените блини, като ги топяхме ту в разтопеното масло, ту в прохладната сметана и ги мажехме с едрия червен хайвер, чиито топчета така вкусно се пукаха между зъбите и изпускаха лепкавата течност от зародишите на пъстървата, а зимните прозорци постепенно се синееха и неуловимо предвещаваха близката пролет, тогава ние запалвахме лампата и татко виртуозно смъкваше кожата на пушените рибки, в душата наставаше празник — беше хубаво, весело и радостно от това, че две роднински семейства са така задружни, макар да живеят в два противоположни края на града, че така се обичат помежду си и това чувство бе изпълнило душите ни, и леля от все сърце се целуваше с французойката Зинаида Емануиловна, която бе станала дотолкова рускиня, че дори беше свикнала с блините, от които по тъмните й мустачки белееха следи от сметана, и тя казваше с резкия глас на обучен папагал комплименти за лелините блини:

— Хубав блини! Ах! Много хубав! Истински, както у нас казват, креп-дантел! Тънка като дантела!

Вася отново сядаше на пианото, несмазаният винт на табуретката изскърцваше, когато той с нервни възклицания изсвирваше „Ой-ра“ и все поглеждаше към леля.

— Ой-ра! Ой-ра!

… в душата ми се промъкна подозрение, че Вася също е бил поклонник на леля…

„А горкият ранен тежко, паднал във японски плен!“

[1] Емеритура — капитал, образуван от вноски на чиновници в царска Русия и изразходван за даване на специална издръжка след изтичане на определен срок. — Б.пр. ↑

[2] Консистория — църковен съвет в дореволюционна Русия с административно-съдебна власт. — Б.пр. ↑

ПАДАЩИ ЗВЕЗДИ

Понякога в тъмна, безлунна августовска нощ отивахме на стръмния бряг и макар че там имаше скамейка, предпочитахме да насядаме направо върху топлата, още неизстинала степна земя, обсипана с лайка, пелин, мащерка и гороцвет. От брега се откриваше тъмното море и на черния хоризонт светеше слабо или някоя звезда, или светлинка върху мачта на невидим кораб, пресякъл траурната ивица между водата и небето.

Най-привлекателното в тия непрогледно черни топли нощи — преди началото на новата учебна година — беше това, че вгледаше ли се окото в околния мрак, откриваше много източници на тайнствено светене: ту на храст дива маслина изведнъж се появяваше капчица — светулка и озаряваше със своята кехлибарено зелена безжизнена светлина само нищожна част от сребристо листче; ту някъде неизмеримо далеч в степта, зад скитската могила, едва различима на фона на небето, се виждаше макар и за миг искра от цигански огън; ту долу върху пясъка в подножието на стръмния бряг изтичваше дълга нощна вълна и обточваше брега със светеща дантелена пелена — морето фосфоресцираше.

В черното небе, сред едрите, добре познати ни съзвездия на Северното полукълбо и раздвоения ръкав на Млечния път, подобен на някаква небесна делта, светеха милиарди звезди и изпълваха небето със сребрист пясък, прах, фосфоресциращ дим, и в тая светлина, макар и тъмни, степта и морето някак тайнствено трепкаха, и въздухът бе напоен с най-тънък ефирен зрак, в който изведнъж се стрелваше прилеп, подобен на дубълве, или трепкаха нощни пеперуди, като че ръсеха сребрист прашец, или се движеха силуети на граничари, тръгнали в нощен обход, и степта наоколо звънтеше от кристалния звук на щурците.

Татко, Женя, аз и още няколко момчета и момичета от немските чифлици лягахме възнак на топлата трева и пъхахме ръце под главите си.

Сега виждахме само огромното звездно небе, неговата траурна чернилка и на нея — съзвездия и отделни звезди, които татко назоваваше с имената им като свои добри познати:

… Голямата мечка, Малката мечка, Полярната звезда, Сатурн, Юпитер, низко над морския хоризонт Венера — странна звезда, която се появява два пъти на небосклона, сутрин и вечер, затова я наричат ту зорница, ту Веспер, тоест вечерница, а някога, както ни каза татко, вдигнал глава и загледан в небето, се смятало, че това не е една звезда, а две различни.

… не зная защо, но това много ме вълнуваше и ми се струваше, че имам две души, едната радостна, зорница, а другата мрачна — вечерница…

Лежахме с лице към небето, духаше ни топъл нощен ветрец, в който се смесваше мирис на море и на степ, и понякога ми се струваше, че не лежа на земята с поглед нагоре, а обратното — вися в пространството с лице надолу и в неизмеримата дълбочина под мене се е ширнало световното пространство без начало и без край, в цялото си августовско великолепие.

Струваше ми се, че вече не принадлежа на земята, на нейните континенти, океани, страни и граници между страните, край които стърчат топове, крепости и гранични кордони като нашия Будакски граничен пост до високия стръмен бряг, край който обикалят погранични патрули, не принадлежа на земята, където народите говорят на различни езици и враждуват помежду си, водят войни, и по моретата и океаните кръстосват броненосци, в глъбините се плъзгат сенки на подводни лодки — субмарини — а над всички има само едно общо звездно небе и една всемирна душа — моята душа, и падащи звезди, или, както ги наричаше татко:

… метеори, болиди, метеорити…

В средата на август тези падащи звезди бяха особено много и една след друга се появяваха внезапно от въглищночерната небесна бездна и се палваха като клечки кибрит, оставяйки след себе си фосфоресцираща драскотина, която бързо се топеше сред небесния мрак.

Метеори летяха често, леко и в различни посоки, винаги приблизително от един и същ участък в тъмното небе, но не се пресичаха.

И винаги неочаквано, без никакъв ред…

Понякога метеорът напомняше елмаза на стъклар, чиято диря върху черното стъкло на Вселената, или както казваше татко, космоса, не само се вижда, но и чува.

Знаехме, че докато звездата се търкаля, трябва да й прошепнем съкровеното си желание и то непременно ще се сбъдне.

В средата на август, когато дебнех внезапното появяване на нова падаща звезда на ивицата между лимана на Днестър с неговата стара турска крепост и делтата на Дунав, в Буджакската степ, шепнех съкровеното си желание.

Но падащите звезди бяха толкова много, а желанията ми толкова разнообразни и противоречиви, че и досега не зная, изпълнили ли са се в края на краищата, или не са се изпълнили…

„ЧУПИ КАТИНАРА!“

И досега не зная, не мога да разбера дали това момиче искаше да ме подтикне към кражба с взлом, или в думите й се криеше някакъв друг смисъл — парлив, вълнуващ…

Не помня как се казваше.

Беше единадесетгодишна и принадлежеше към ония момичета, които вечно се мъкнат подир момчетата, предпочитат тяхната компания пред приятелките си. Никой от нас не знаеше, пък и не се интересуваше, откъде се появи при нас в Отрада. Боса, късо подстригана, в избеляла от пране басмена рокля с копчета на гърба, която й беше толкова омаляла, че се виждаха коленете й, покрити със синини и драскотини, тя се мъкнеше след момчетата на известно разстояние и приличаше на присламчила се отнякъде котка.

Момчетата я пъдеха, но тя не се махаше и през цялото време мрънкаше:

— Защо не ме приемате във вашата компания? Какво съм ви направила? Ако искате, ще ви заведа в бараката на мадам Васютинска, там в сламата са се родили шест котета и все шарени — на ивици, честен кръст, да пукна ако не са на ивици.

— Върви по дяволите с котките си! Какво си се лепнала за нас? Иди при момичетата и не ни занимавай с глупости. Марш оттука! — говореха момчетата грубо.

— Ще съжалявате! — заплашително-скръбно отговаряше тя, но не си отиваше, а оставаше на мястото си на един крак като чапла, а после пак се мъкнеше подир нас на известно разстояние.

Кой знае защо, тя събуждаше презрение. Аз също я презирах и не изпусках случая да й подвикна:

— Какво си се лепнала? Я си върви там, откъдето си дошла, да не те напердаша!

При това неволно гледах тънката й мръсна шийка и уши, които се подаваха измежду неравната й коса. Сигурно я подстригваше у тях майка й — перачка или вратарка.

Веднъж след училище се щурах по улицата, както обичаше иронично да се изразява леля, и си търсех компания, но в тоя зноен следобед улицата беше пуста: другите момчета вероятно си бяха вкъщи и си учеха уроците. Въпреки че бе краят на септември, по нищо не личеше, че е есен. Можеше да се помисли, че проточилото се изнурително южно лято още продължава и няма да има край.

Чувствувах се самотен и някак си с изпразнена глава. Между другото доста дълго след мене вървеше безшумно познатото босо момиче, чието име забравих и което кой знае как беше пак дошло, и изведнъж чух току зад гърба си монотонен тайнствен шепот:

— Ей, момче, искате ли да ви заведа в една празна вила? Наемателите я напуснаха, градинарят отиде в кръчмата и никой няма да ни види… Искате ли, момче?

… Сега тя вървеше до мене със странно изражение, без усмивка, и ме поглеждаше в лицето. Бяхме сами сред знойния пустинен следобеден свят на Отрада и аз изведнъж независимо от презрението, което изпитвах към нея, усетих странно, почти любовно вълнение.

Аз бях Фома Брут, тя — мъртвата млада пани…

— Я се махай — казах аз по-скоро машинално, — какво се мъкнеш след мене?

Тя не обърна внимание на думите ми и, докосвайки със слабото си рамо моето рамо, продължи монотонно да бърбори:

— Елате с мен, няма да съжалявате, вече всички летовници се изнесоха, стаите стоят празни, градинарят отиде в кръчмата за ракия и никой няма да ни види. Искате ли?

Почувствувах необяснимо вълнение и безмълвен продължавах да вървя след момичето, което ме бе изпреварило и ситнеше с босите си крака по горещия тротоар. От време на време се обръщаше и гледаше с неизразителни, празни очи, блеснали върху слабото й лице, неподвижно като маска.

Минахме през безлюдната Отрада под сянката на прашните акации, натежали от гроздове узрели черни шушулки сред дребни листенца, които още не бяха почнали да жълтеят от есента, и се озовахме на терасата на празна заключена вила в края на стръмния бряг, зад който се синееше спокойно, тихо, пустинно септемврийско море. Тръгнахме да надничаме през прозорците със заковани на кръст дъски и да разглеждаме празните стаи на вилата с част от мебелите, оставени за зимата, и различните забравени дреболии като ваза за цветя, свещник, хаванче, тенекиена кутия за чай… В ъгъла върху белосания таван беше кацнала със свити триъгълни крилца голяма сива нощна пеперуда „мъртвешка глава“, а един паяк бе вече изплел в другия ъгъл паяжина, по която се търкаляше като живачно топче светеща точка на слънчев лъч, проникнал през закованото с дъски прашно стъкло.

… Наоколо цареше страшно мъртвило.

На вратата висеше железен катинар. Момичето дойде съвсем близо до мене, почти се долепи. Усещах на лицето си дъха й с мирис на чесън. Видях отблизо малокръвните й устни със следи от храна по тях, подобни на изсъхнали жълти малини. Под месестата част на ушите и по шията й се виждаха мътни вадички: изглежда скоро беше яла пъпеш и крайчетата на резенчето са се допирали до ушите й. Очите й с напрегнато-неподвижии зеници ме гледаха в упор и ми се стори, че ме подтиква към кражба.

— Чупи катинара! — заповяда момичето и се огледа като крадец.

В тоя миг портичката скръцна и чухме гласа на градинаря, върнал се от кръчмата.

— Какво се мъкнете по чуждите вили? Марш оттука!

И затропа на място с ботуши, като че ни гони.

В същия миг момичето се изпари, докато се обърна, и розовата й рокля прелетя през оградата.

Изтичах с пламнали уши покрай ухиления градинар и той ме плесна леко с добродушната си ръка. Повече никога не срещнах това момиче.

ФАНИ МАРКОВНА

Имаше една улица „Малая Арнаутска“, която ми се струваше ужасно далече, а всъщност се намираше наблизо. Щом попаднехме на тази улица, ние веднага се потапяхме в света на еврейската беднотия с някаква странна смесица от цветове и най-различни неприятни миризми. Влизахме в дървена остъклена галерия, окръжаваща двора. Тук мама трябваше непрекъснато да си навежда главата, за да си запази орловото перо на шапката невредимо, ако се натъкне на някое препятствие: въже с прострени на него бебешки дрехи или напречна греда, поддържаща наклонилите се дъски на проядената от бръмбари галерия с мръсни стъкла, половината от които бяха счупени.

Към галерията гледаха много прозорци и врати, в по-голямата си част широко отворени, и там в тъмнината се приютяваха цели еврейски семейства — занаятчии, шивачи, обущари, модистки, тенекеджии, калайджии — така че от всяка врата се разнасяха удари на чукове, тракане на грамадни шивашки ножици, раздиране на канаваца, скърцане на несмазани шевни машини и се прибавяха силни кухненски миризми, смесени с дим от множество газени котлони „Грец“ с техните слюдени прозорчета, които светеха в тъмнината на жилището като сцени на малки театри, където се разиграваше феерия от вълнисти пламъци и дим — пожар на някакъв град.

Влизахме в опушената, почти черна врата на Фани Марковна, закрита с басмена завеса, и мама се навеждаше и придържаше с тясната си ръка във велурена ръкавица перото на шапката си.

Фани Марковна ни посрещаше с приветлива усмивка на слабото си, малокръвно лице, със следи от многобройни пъпки. Усмивката й откриваше дупка от изваден страничен зъб. Ако не беше този дефект и сбръчканата кожа на шията й, Фани Марковна напълно приличаше, според моето разбиране, на дама: имаше приблизително същия жакет като маминия и същата пола с шлейф, обшит с реснички, само че по-износена. Фани Марковна се различаваше от мама по прическата. Мамините блестящи черни коси винаги бяха гладко вчесани назад и завити на тила в кок, пълен с фуркети, а Фани Марковна беше с модна прическа над преждевременно набръчканото ниско чело, носеше изкуствена подплънка в косата си, което създаваше впечатление за перука. Впрочем, струва ми се, това наистина беше рижа перука.

В мрака се очертаваше тъмен сандък с цвят на хлебарка, покрит с бродирана покривка, и върху нея в бели гипсови вази имаше букети книжни рози, които се отразяваха в огледало без рамка, но върху дебела ясенова подложка.

Мама подаваше на Фани Марковна плат, завит в хартия и предназначен за ушиване на лека вълнена пелерина за пролетния сезон. Фани Марковна разгъваше плата и излизаше в галерията, за да го разгледа по-добре, а мама сядаше на хлътнал виенски стол с черен еврейски цвят, придърпваше ме към себе си, като ме целуваше по гушката, и тогава усещах как се е надул коремът й.

После Фани Марковна се връщаше и одобряваше качеството на плата и маминия вкус. Слагаше внимателно плата върху кръгла маса, покрита с кадифена покривка с пискюли.

Фани Марковна завеждаше мама зад паравана да пробва преди това поръчаните фусти от шумяща лилава коприна и корсет с банели, а аз дълго седях сред стаята на освободения стол и ту разглеждах красивия чугунен педал на крачната шевна машина, ту гледах как над бамбуковия параван за миг се появяваше мамината гола ръка или главата на Фани Марковна с карфички в устата й с горна устна сякаш опушена от тъмния мъх на мустачките й. От напукания мушамен сантиметър със сиви и розови цифри се разпространяваше — както ми се струваше — оная обща за цялата улица „Мала Арнаутска“ миризма на теснотия и беднотия, с която сякаш е пропит скрофулният въздух. Всичко това ми вдъхваше едновременно и отвращение и мъчителна жалост към бедните хора, принудени да живеят така натясно и грозно сред бидони, изправени ръчни колички, дюкянчета, където продаваха воняща газ, сливов мармалад в бъчви, дървени въглища, и червеникава солена селда в качета, и маслини, и сирене в стъклени буркани с мътно-млечна вода и жълти китки копър, и халва, която приличаше на топки маджун.

… и аз се клатех на черния виенски стол и очаквах с нетърпение мига, когато пробата ще свърши и съпровождани от сладките усмивки и сдържани поклони на Фани Марковна, ние с мама най-после ще си отидем у дома, по-далеч от тоя тъжен, несправедлив, ужасен свят на улица „Мала Арнаутска“.

МАМА НА УЛИЦАТА

Уморявах се да вървя по улицата, като се държах за маминия пръст във велурена ръкавица, и исках да ме вземе на ръце, на което мама — спомням си — винаги казваше едно и също:

— Как не те е срам! Такъв голям, хубав шишко, а да не може да ходи както трябва.

Тя ласкаво ми казваше „китайче“, а понякога Ли Хун-чанг.

И аз продължавах да тътря обувчиците си по гранитния паваж, когато с най-голяма предпазливост минавахме на другия тротоар срещу познатата ми аптека с двете грамадни стъклени шишета, едното с лилава, а другото с ярко светеща зелена течност, сякаш го гледахме през увеличително стъкло, с големите прозорци, през които се виждаха черни рафтове с бели порцеланови буркани със зловещи надписи, които не можех да прочета.

На улицата мама не беше такава, както у дома. У дома беше мека, гъвкава, топла, повечето време без корсет, обикновена майка. На улицата беше строга, дори малко неприятна дама, с черна воалетка на точици пред лицето, в рокля с шлейф, поддържан отстрани с ръката, на която висеше черна чантичка от моаре, обшита с пайети и в нея имаше дървено лакирано жълто куршумче — патрон с мигренин, което се отваряше със скърцане като шарено дървено великденско яйце, и като че в дървеното куршумче беше парафиновият молив мигренин: потъркаш ли с него челото и бузите, те силно се охлаждат и миришат на камфор.

… Мама страдаше от мигрена…

Мигрената си представях като силни удари с всички пръсти по басовите бемоли на пианото с натиснати педали.

Мама понякога ми се струваше съвсем чужда жена с пенсне, очертаващо се под воала, с гъсти вежди, приповдигнати към слепите очи, с орлово перо на шапката — не мама, а „госпожа“, както се обръщаха към нея в магазините или на улицата, ако някой от минувачите по тесния тротоар случайно я закачеше с лакът:

— Извинете, госпожо.

А мама кимваше с глава в знак, че го е извинила и без да се обръща, продължаваше, като ме мъкнеше за ръка и казваше:

… какви са груби. Като че не знаят как се върви по улицата.

ДЖУДЖЕТАТА

Такова беше тяхното фамилно име. Казваха:

— Трябва да наминем при Джуджетата за ширит за полата.

Джуджетата съвсем не бяха джуджета, а обикновени възрастни хора — мъж и жена, мадам Джудже и мосю Джудже. От тях мама купуваше помощни материали, нужни за ушиване на роклите и при модистката Фани Марковна, а за мен купуваше цветни моливи, гумички, липови дъсчици, ваденки и просто разноцветни картинки, които на цели листа висяха закачени с щипки за пране над чекмеджето на тезгяха, със захабени, почти матови стъкла отгоре, с медна обковка отстрани за лактите на купувачите.

Двете джуджета никога не можеха да се видят заедно в магазина. Търгуваха поред: ту мадам Джудже, ту самият Джудже. Те добре познаваха мама и мене като свои „постоянни клиенти“.

Като че ли мама за първи път посетила магазина на Джуджетата скоро след като се омъжила за татко и купила оттам канава и две кълбета червена и черна вълна, за да ушие с кръст бод украински мотив върху татковата риза, което имало особено значение, тъй като татко е завършил историко-филологическия факултет на Новорусийския университет със сребърен медал заради своята работа относно византийското влияние върху народното изкуство в Южна Украйна, или както тогава се казваше — Новорусия…

… като студент в последния курс татко обиколил пеш през лятото малки и големи украински села с тетрадка, където със свойствения му педантизъм скицирал с червен и син молив народни орнаменти и шевици по ризи и кърпи.

Живо си представях как мама е намерила тетрадките и за да изненада татко, тайно е ушила с червена и черна прежда кръстчета върху платнената му лятна риза. И в спомените за детството ми винаги присъствуваше платнената таткова риза с мамината шевица по врата и ръкавите. Тази риза като че не се износваше и след много пране и гладене кръстчетата не губеха своята яркост; явно, че Джуджетата са продавали хубава стока.

Освен тази риза, помня една сива ленена калъфка, която слагаха на възглавничката, когато пътувахме някъде по-далече. Тази калъфка за път също беше бродирана с вълнени конци, но вече с друг мотив, не като татковата риза. Тук мама беше дала воля на фантазията си и без каквито и да е византийски орнаменти, не само с черна и червена, но също със зелена, светлосиня и синя вълна, беше извезала с полегат бод чудно красив букет, където лесно можеше да се познаят рози, карамфили и теменуги. Помня кокалените копчета, с които се закопчаваше калъфката, малко пожълтели от времето, но все пак съвсем здрави. Уверен съм, че и те също са купувани от Джуджетата, както и седефените копчета за моите блузки, продавани на дузини върху огледално блестящи картончета, който блестяха дори под матовото стъкло в дъното на тезгяха до макари с бели и черни ленени конци номер четиридесети и черни матови пликчета, откъдето се виждаха цял ред блестящи ушички на игли, а в овалния прорез — техните притиснати едно до друго стоманени връхчета, напомнящи тръби на микроскопичен орган.

… кукички, кабарчета, течно лепило, четчици за водни бои и самите бои — кръгчета, залепени за картонена палитра или в дървени кутийки, всичко това се купуваше от Джуджетата, при което винаги мъжът Джудже или мадам Джудже с любезна усмивка ми подаряваха някаква приятна малка вещ: синьо стоманено перо за писалка с къдравата глава на Пушкин в средата, гумичка с бял слон или нещо подобно, което будеше умиление, защото беше безплатно.

Много обичах мама да ме води със себе си на покупки в магазина на Джуджетата. Трябва да прибавя, че Джуджето носеше бомбе, като с това приличаше малко на вехтошар, тъй като всички вехтошари в нашия град носеха бомбета и ги наричахме не вехтошари, а „вехтовещари“…

АПТЕКАТА

В нея ми правеше впечатление голямото количество на касички за събиране на помощи от различни благотворителни дружества. Те бяха забити около касата, а имаше също и върху самата каса. Май че бяха повече дори от тия при входа на църквата или при пангара на епитропа. Като изключим касичките на Червения кръст, разпръснати навсякъде, правеше впечатление касичката на еврейското благотворително дружество със синята шестоъгълна звезда на цар Давид, касичката за подпомагане на сираците под покровителството на императрица Мария Фьодоровна с птица пеликан, която пази с отпуснатите си крила гнездо, откъдето се подават на всички страни раззинати човки на гладни птиченца, и особено касичката на дружеството за спасението на онези, които са в морето, във вид на белоснежна лодка с червено дъно и емблемата на дружеството — две кръстосани котви на фона на спасителен пояс.

Всички тенекиени касички бяха запечатани с червен восък и заключени с катинарчета.

Когато получеха рестото, купувачите в магазините понякога пускаха през тесния отвор на благотворителните касички медни или дори сребърни пари: нали човек отиваше в аптеката не от хубаво; най-често в аптеката го водеше мъка, беда, смъртна опасност… В аптека човек ставаше суеверен и сякаш за да умилостиви съдбата, която му предвещава може би смърт, пускаше монети в благотворителните касички, както първобитните хора са принасяли жертви, за да умилостивят тъмните сили, управляващи света.

Когато купуваше фенацетин против главоболие, мама винаги пускаше рестото в касичките и при това, може би по навик, набързо се прекръстваше като в черква и лицето й под воалетката ставаше суеверно изплашено, тя сякаш предчувствуваше близката си смърт.

Златният двуглав орел над фирмата над аптеката й придаваше нещо държавническо, като че някъде отгоре й бе дадена власт да бди над здравето и живота на всички хора наоколо, сякаш те зависеха тъкмо от тази аптека.

Вдигах се на пръсти и със страх поглеждах над полицата в отворената врата на задното отделение, където се приготвяха лекарствата: наливаха се от шишенце в шишенце през стъклени фунийки различни течности, приготвяха се някакви мехлеми в дебели порцеланови хаванчета, като се стриваха с порцеланови чукчета, върху стъклена плоча валяха хапчета, посипани със зелен прашец, мереха нещо на мънички аптекарски везни с рогови блюда на зелени шнурчета, гореше почти невидим на дневната светлина спиртен пламък, и миришеше на йодови и живачни изпарения, налепваха шлейфоподобни етикети на рецептите с двуглави орли, които вселяваха в детската ми душа най-голяма почит, дори страх.

… Особено ме плашеха кислородните възглавнички, които помощник-аптекарят понякога изнасяше пред мен от задната стая за някой пребледнял като смъртник от мъка купувач с блуждаещи очи и треперещи устни, който с несигурни движения на пръстите хвърляше рубли и копейки върху каучуковото кръгче с пневматично приспособление пред прозорчето на касата, после вземаше две обемисти кислородни възглавнички, като обгръщаше неумело безтегловните им тела с каучукови апарати и черни тръби за вдишване на кислорода — респиратори, — и изтичваше с тях на улицата, а минувачите бързо му правеха път, като на ангел на смъртта, и мен ме обхващаше ужас при мисълта, че възглавниците няма да стигнат навреме при болния, с неговите последни усилия за глътка въздух, и дори чувах сухото му хрипкаво дишане, в което усещах някакво тъмно, ужасно предчувствие, пророчество.

УДАВНИЦАТА

Още докато беше жива мама ми се случи нещо, което ме потресе от дън душа.

Дълго време в семейството ни се пазеше като нещо куриозно една голяма, със следи от пръсти, визитна картичка, напечатана в провинциална печатница с главни букви, която гласеше:

„Кисел Пейсахович Гробокопател, посесор“.

Посесор значеше арендатор.

Тази визитна картичка показвахме на ония, които не искаха да повярват, че съществува човек с такова смешно име.

Запознахме се с него едно лято, когато бяхме на почивка на брега на Днестър край селището Резина, близо до гара Рибница.

Смътно си спомням неговата фигура с ленено пардесю и бял омазнен каскет, със селски ботуши, който държеше под наем не само няколко лозя около Сахарна, но и дюкянче, където ние с мама понякога наминавахме; обикновено от него наемахме коне до Рибница, когато през август се връщахме обратно в Одеса за началото на учебната година.

Помня също, че това беше деен, услужлив, малко суетен човек с плахи очи и добра, малко пресилена усмивка.

Не зная точно защо, но той често ни посещаваше в бялата селска къщичка, разположена високо над стремително бързия Днестър. Изглежда държеше под наем няколко къщички, които през лятото даваше на курортисти, пристигнали от Одеса или Кишинев. Знаеше всички новини в селището и всяка година през зимата, преди настъпването на пролетта, получавахме от него картичка, с която ни напомняше за себе си и молеше да не го забравяме и ако решим да прекараме лятото на Днестър, той ще ни изпрати на гарата бричка.

И една вечер, когато в стаята вече горяха слаби лампи и цветята на тапетите се открояваха, а навън шумеше не толкова зимен, колкото предпролетен дъжд, винаги особено тъжен в града, и по нашата улица „Базарна“ течаха пенести потоци и се изсипваха като водопади през решетките на градската канализационна мрежа, направени в гранитните канавки на улицата, през стената се чуха стъпки отвън по стълбата и аз кой знае защо изведнъж почувствувах, че у нас, идва Кисел Пейсахович Гробокопател и ни носи някаква лоша, дори ужасна вест.

… в антрето звънчето дрънна на пружината си…

Чу се гласът на мама, която отвори вратата, после гласът на татко и преди да изтичам в антрето и да видя Кисел Пейсахович в потъмняло от дъжда брезентово палто с качулка на гърба, аз вече знаех, че се е удавила Маруся.

Маруся беше една от ратайките в лозето, наето от Кисел Пейсахович, и съм я виждал всичко два или три пъти, и то когато заедно с други момичета тичаше надолу към Днестър да се къпе.

Кой знае защо тъкмо нея бях запомнил с кафявите й очи, весела молдавска усмивка и силен, но приятен, музикален глас, който долиташе от брега, когато момичетата се събличаха, а после по дълги долни ризи шумно се хвърляха в стремителните струи на Днестър с мастиленочерните фунии на водовъртежите, и ризите на момичетата шляпаха по водата, издуваха се като мехури и се носеха надолу по течението край брега, покрит с пласт тръстикови клечки, влачени някъде отгоре, може би от самите разклонения на Карпатите и изхвърлени тук при разливането на реката.

— Маруся ли се е удавила? — извиках аз цял разтреперан.

Тоя изблик на ясновидство изплаши мама и самата тя побледняла, взе да ме успокоява, уверяваше ме, че фантазирам, но Кисел Пейсахович, който вече пиеше чай, сред многото новини от бреговете на Днестър потвърди, че миналата година, след като сме си заминали, ратайкинята Мария наистина се удавила, когато се къпела в Днестър, който бил необичайно придошъл след летните поройни дъждове в Карпатите. Тя попаднала във водовъртеж, вятърът обвил прелестната й главичка с раздулата се като мехур риза и се задушила в бурната вода, потънала, течението я понесло надолу, замъкнало я в средата на Днестър и после два дни търсели тялото й с канджи, докато най-сетне го открили на десет версти от Резина.

Оттогава виждам придошлите, оловносиви води на Днестър да влачат бялата удавница с лице омотано в тънка риза, и сякаш светеща, тя се носи все по-нататък, и по-нататък, покрай стръмните глинести брегове, сред сърдитата вода на посинялата от ярост река.

И така тая мъртва красавица плаваше през целия ми живот, без да спира ни за миг, и досега плава през моите сънища — прекрасна и всяваща страх, като удавницата на Гогол, с разпилени коси, от които на потоци, на потоци струи речна вода…

… и когато през ранната пролет на 1944 година наш щурмовак летеше в клисурата на Днестър край стръмните му брегове, от чиито дупки излитаха на ята разтревожени бързолети и ние хвърляхме бомби върху немските обози, и около нас се пръскаха червените звезди на вражеските зенитни оръдия, в пролетната мъгла под мен стремително се носеха черните води на придошлия Днестър, и ми се струваше, че виждам през водата бялото прекрасно тяло на плуващата нанякъде красавица с разпилени коси… и над нас тежко прелитаха щъркели, които се завръщаха от чуждите земи в родната Молдавия…

ВЪЛШЕБНИЯТ РОГ НА ОБЕРОН

Из пазарите и панаирите тогава все още се срещаха продавачи на евтини народни песнопойки и книжки, които скитаха от едно място на друго с плетените си от лико кошници, покрити с домашно платно.

Едва се бях научил да сричам, когато баба ми — татковата майка — отиде на пазара за големи покупки и ми купи от един амбулантен търговец две евтини книжки с картинки.

… мисля, че старата жена не е дори предполагала, че в града има книжарници…

Едната от книжките съвсем се е изпарила от паметта ми, като че никога не я е имало, макар съвсем сигурно да помня, че имаше такава книжка и корицата и беше с някаква прекрасна цветна картинка.

Другата книжка се казваше:

„Вълшебният рог на Оберон“ и на корицата й бе нарисуван с ярки примамливи цветове образът на крал, рицар или на някакъв вълшебник, яхнал богато нагизден кон сред гъста приказна гора:

… Конникът бе допрял до алената си уста, до кестенявата си брада извит ловджийски рог, окачен на златна верижка, и ми се стори, че чувам как медният му еклив глас изпълня с дивните си звуци не само нарисуваната гора със зелена папрат и бели момини сълзи, но също и цялата наша улица „Базарна“.

Четях по малко книжката, подреждайки буквите в срички, а сричките в думи, но съдържанието й ми направи много по-слабо впечатление, отколкото картинката на корицата. Сега вече нищо не помня от това, което бе напечатано в книжката със сивкав шрифт върху долнокачествена хартия. Но за цял живот ми се запечата заглавието:

„Вълшебният рог на Оберон“.

И ярката картинка на корицата ми замени сякаш изведнъж цялото световно изкуство, за което тогава нямах никаква представа.

Към това се прибавяше не по-малко силното чувство за притежание: нали книжката ми принадлежеше, беше моя собственост, аз я криех под възглавницата си и насън усещах печатарската миризма, смесена със спарената, старческа, вълнена миризма на дребничката стара вятска попадия, моята родна баба — майката на баща ми, която, без сама да знае, ми подари думите:

„Вълшебният рог на Оберон“.

… които, може би, събудиха в мен поета.

РАЗХЛАБИТЕЛНОТО

— Той гори! — каза с разтреперан глас баща ми, като опипа главата ми. — Женя — обърна се той към мама, — виж, гори!

Мама се доближи до креватчето ми, пъхна ръка през мрежата, сложи прохладната си длан на челото ми, после обърна дланта и я сложи от обратната страна до бузичката ми, после до шийката.

— Пиер — извика мама, — за бога, по-бързо термометъра!

Започна търсене на термометъра и чувах как се отварят и затварят със скърцане чекмеджетата на маминия скрин, после звънко щракна особената ключалка на най-горното чекмедже на татковия скрин.

Лежах със затворени очи и през клепачите ми проникваше кървавата светлина на лампата, донесена от татковата писалищна маса в трапезарията. Татко се приближи до мене с термометър в ръка.

Отворих очи. Термометърът светна на зигзаг като светкавица и татковите колосани маншети изтракаха — татко беше тръснал термометъра. После го пъхна под мишницата ми и за миг почувствувах плъзгащата се ледена студенина на още ненагрятото стъкло, като че под мишницата ми пъхнаха ледена шушулка. Рамото ми се откри и татко старателно придърпа върху него края на задушното одеяло.

Беше ми лошо. Горях. Изпитвах мъчително чувство, познато ми от преди. Това чувство, по-скоро телесно усещане, се състоеше в това, че китките на мъничките ми ръце, сякаш се наливаха с олово, почваха да растат, да растат и да растат, да се превръщат в грамадни гири и в същото време да се смаляват, смаляват, смаляват, да стават мънички като главички на топлийки и тая борба в мене едновременно на нещо невероятно грамадно, постоянно набъбващо, страшно тежко, с нещо микроскопично мъничко и през цялото време смаляващо се изпълваше душата ми, помраченото ми съзнание с неописуема мъка, страх, унес и през цялото време си представях безкрайно дълъг коридор, по който към мене някъде отдалече, с отчетливо чаткане на твърди токове бързаха нечии стъпки и все не можеха да ме стигнат, като хем се движеха, хем стояха на едно място, което беше извънредно мъчително за цялото ми същество, подобно на борбата между жежката гира и главичката на топлийката.

Не усетих как термометърът се изплъзна изпод мишницата ми, но чух два гласа — татковия и маминия, слели се с тичащите по безкрайния коридор неподвижни стъпки.

… светът около мене нямаше нито начало, нито край… беше безкраен…

Тъмното живачно стълбче изпълни цялото плоско тяло на термометъра, аеродинамичното крайче на който — живачното куршумче — святкаше зловещо до болка в очите с огледалната белота на живото сребро.

— Боже мой! Пиер! Той има четиридесет градуса и две десети! — извика мама.

— Женечка, не ми стига ума какво да правим — отвърна татко.

— Веднага лекар!

— Да, да.

— С файтон… при Линтварьов.

— Той гори! Гори!

Аз горях и времето за мене престана да съществува, то се сля при светлината на лампата, закрита с отворена книга, с безкрайно бързащите по коридора зловещи крачки, които изведнъж завършиха с появяването на прочутия детски лекар Линтварьов, с неговите бели ръце с венчална халка, с разперените му пръсти, допрени до кахлената, силно затоплена печка, със златния му часовник, който изведнъж със звън се отваряше, както твърдите крила на бръмбар, готов всеки миг да литне, докато самият той — големият детски лекар Линтварьов — стискаше здраво с пръсти китката ми и броеше пулса.

… с неговите страшни вежди, още по-страшни очи, увеличени от стъклата на очилата, и с миризмата на йодоформ, с която бе напоен неговият дълъг редингот…

Вече не помня изчезването на доктор Линтварьов, оставил в мамините ръце рецепта, която той сигурно беше написал на татковата писалищна маса в трапезарията.

Помня как събудената готвачка припряно наметна палтото си и завърза забрадката си като я изпращаха в аптеката, в същата онази аптека срещу магазина на Джуджетата…

А времето ту летеше, ту спираше, ту съвсем изчезваше и аз потъвах в неподвижната пустота и летях някъде нагоре и същевременно надолу, без да разбирам вече нищо друго, освен ужаса от безкрайния полет.

После изведнъж се изпотих толкова силно, че потта зажвака под мишниците ми, косата ми се намокри, ризката прилепна за тялото ми одеялото се плъзна на пода и аз почувствувах приятно прохладен лъх.

Температурата ми спадна така неочаквано и бързо, както се беше покачила.

Лежах изтощен и блажен, гледах как татко и мама разглеждаха до лампата красива кутийка, облепена с нещо златно, която готвачката беше донесла от аптеката. От кутийката се подаваше дългият шлейф на рецепта с двуглав орел и латински думи, написани с красивия почерк на помощник-аптекаря.

— Вече оздравях — казах аз със слаб глас. — Вече се изпотявам.

Татко се приближи до мене и опипа мокрото ми прохладно телце. Пъхна под мишницата ми термометъра. Търпеливо изчаках петнайсет минути, докато татко не извади термометъра и не го приближи до лампата.

— Трийсет и шест и шест — каза той на мама.

— Какво щастие! — възкликна мама.

Тя изтича при мене и взе да ме целува, да ме преоблича и скоро лежах в сухо и прохладно бельо, и се наслаждавах на радостта от внезапното си оздравяване.

… не зная защо, но в детските ми и юношески години температурата ми без всякакви видими причини изведнъж скачаше до четиридесет, дори до четиридесет и един градус, а после също така бързо, внезапно падаше до нормалната и по такъв начин, след като боледувах няколко часа и изпоплашвах всички вкъщи, отново ставах здрав и свеж като краставичка…

— Все пак, Пиер, трябва да му дадем прахчетата — каза мама.

— Защо? — попита татко.

— Защото ги е предписал Линтварьов — отговори мама, като произнасяше думата „Линтварьов“ като име на някакво божество.

И наистина към Линтварьов се отнасяха като към божество. Беше много скъп и моден детски лекар, смятан за всемогъщ.

— Ах, тоя Линтварьов — възкликна татко, у когото изведнъж заговори цялото му толстоевско неверие в докторите. — Докторите само морят хората — промърмори той.

— Пиер, ти си отчаян нихилист! — извика мама. — Трябва едно: или да вярваш на доктори, или да не вярваш!

— В медицината вярвам — упорито отговори татко, — а на лекарите не вярвам. Особено на такива Линтварьовци. Взе за визитата пет рубли и предписа на детето някаква глупост, а то само си оздравя, без никакви лекарства. — Впрочем — каза татко, — ако искаш, може да дадеш на детето едно прахче. Надявам се, че от него вреда няма да има.

Мама донесе чаша преварена вода от самовара, отвори кутийката с прахчетата, но в това време татко си сложи пенснето, почна да чете рецептата и изведнъж лицето му почервеня.

— Каломел! — извика той възмутен.

— Е и какво? — попита мама.

— Това е най-силното и най-опасно разслабително, почти отрова — отговори татко. — Няма да позволя на детето ми да дават отрова.

— Пиер, опомни се! — възкликна мама. — Та това го е предписал Линтварьов! Той е голям специалист по детски болести.

— Никакъв специалист не е. Той е просто груб невежа. Би трябвало да лекува крави, а не малки деца. Не, помисли си само: предписал е на детето ни конска доза каломел.

— И все пак… — каза мама. — Ще му дам едно прахче.

— За нищо на света! И половина не може! — викаше татко. — Няма да позволя да тровят нашия син. Направо в печката, в печката!

И мама не се усети как татко с развяващ се сюртук и с праховете в ръка се озова до печката и с поразителна бързина се справи с херметичната затулка, отмести я встрани и озарен от жарта на разпалените дъбови дърва, хвърли яростно в пращящия огън красивата аптекарска кутийка, която заедно с линтварьовите прахчета за миг се превърна в черна буца пепел и излетя през комина.

После татко затвори двойната чугунена затулка, завинти медния винт и изведнъж успокоен, виновно се приближи до мама:

— Извинявай, Женечка, но — ей богу! — аз съм прав.

Не зная какво отговори мама, тъй като вече сладко спях, сложил по навик ръцете си под бузата.

ТАТКОВАТА ЗАКУСКА

Мама пържеше в кухнята кюфтета, препасана с бяла престилка. Пред очите ми плоските розови сурови кюфтета, замесени от мляно месо, бухваха, покриваха се с кафява коричка и когато мама ги бодваше с вилица, за да провери готови ли са, от тях със съскане пръсваше горещ говежди сок и изпълваше кухнята с толкова апетитна миризма, че ми потичаха слюнки. Мама беше майсторка на пържените кюфтета и ги пържеше сама, особено в случаите, когато бяха предназначени за закуска на татко.

Два пъти в седмицата татко ходеше да преподава в юнкерското училище, и мама му изпращаше там закуска с моята бона, или казано просто — бавачка, — светла немкиня от Рига на име Амалия, която някои наши гости шеговито закачаха с думите:

— Амалия и така нататък…

Това караше Амалия да се изчервява, а мама — да заплашва шегаджията с пръст.

… Мама разгръщаше върху масата силно колосана салфетка с нашия семеен бродиран монограм и грижливо, като че вършеше някакъв важен и приятен ритуал, завиваше в нея бухналите, още горещи кюфтета, сложени между филии бял хляб, от така наречения „арнаут“, който бързо попиваше сока на кюфтетата — вкусен, кафяв сос…

Завързваха салфетката отгоре на възел и Амалия, вече нагласена с пелерина и шапка, вземаше татковата закуска, а в това време мама ми обличаше палтенцето, при което аз все не можех да улуча ръкавите, макар да извивах назад ръце, а после мама измъкваше дебелите ми юмручета навън, закопчаваше ме на врата със стегнато телено копче и за всеки случай ми обуваше сукнени ботинки с гумена подметка. „Амалия и така нататък“ пак за всеки случай вземаше чадър и ние тръгвахме към юнкерското училище по булевард „Французки“, който тогава се наричаше също Среднофонтански път, стараейки се да не закъснеем за голямото междучасие, обявявано със свирене на тръба, която се чуваше доста надалече от голямото държавно и мрачно като повечето военни сгради юнкерско училище, боядисано в казармен жълт цвят, който винаги ми навяваше печал и още някакво сложно чувство на омраза към всичко военно.

Тогава пред юнкерското училище още нямаше нито градинка, както по-късно, нито стадион, както сега, а имаше грамадно, затрупано с боклук и обрасло с почернял бурен празно място, по-скоро дол, над който острият вятър на късната есен или на много ранната пролет носеше облаци студена прах и така силно ни бръскаше в лицето, че ние с Амалия се принуждавахме от време на време да загърбваме вятъра и да вървим заднишком, при което Амалия едва удържаше с ръката си в дантелена ръкавица своята рижка шапка, готова всеки миг да литне в сивото от прахоляка небе, където се стрелваха и премятаха книжните хвърчила на момчетата от улица „Новорибна“.

… надуваха се и пърполеха колосаните фусти на Амалия…

Често през тези дни в очите ми попадаше прашинка или песъчинка, дращеше ми окото и после дълго се мъчеха да я махнат по различни начини: ту мама ще ми обърне клепача и внимателно ще го лизне с език и аз чувствувах на лицето си маминото влажно, топло дишане, ту Амалия ще напълни догоре чайна чаша с преварена вода — и аз ще натопя в нея ококореното си пряко сили око и ще го държа във водата дотогава, докато песъчинката или прашинката сама не се измие.

И — боже мой! — какво наслаждение изпитвах тогава, след адските мъки, които причиняваше на нежното ми око острата, ръбеста песъчинка от пустото място пред юнкерското училище.

… това беше останало в Одеса още от Пушкиново време, „Живеех аз в Одеса прашна…“

Влизахме в юнкерското училище през парадния вход с тежка врата и се качвахме по мраморната стълба с две площадки покрай белия гипсов бюст на царуващия император Николай II, поставен на мраморна полица, прикрепена към бялата стена. Върху гипсовата глава на императора, сресан на крив път, постепенно се събираше прах, така че темето му беше малко по-тъмно от брадата и бузите под неподвижно лъчистите августейши очи, което придаваше на императора странен вид — на запуснат, обречен човек.

… през 1917 година, в деня на Февруарската революция, в Одеса станаха големи свличания на почвата тъкмо в района на Отрада и Малий Фонтан, където не бе повредена нито една къща, освен масивното здание на юнкерското училище, преименувано по това време във военно училище: в носещата стена на фасадата се бе образувала дълбока пукнатина и императорският бюст бе разцепен на две, което бе възприето като зловещо знамение за края на тристагодишната династия на Романови.

И аз видях тогава сцепилия се бюст, който едва се държеше на своята пропукана полица…

Но през моето детство царският бюст беше още цял и ние с Амалия минавахме край него по червената пътека на стълбата с почит и известен страх, защото виждахме в Николай II някакво подобие на земно божество.

На върха на стълбата имаше още една врата, стъклена, а зад нея седеше на столче дневният юнкер в бяла, всекидневна руска рубашка, със светлосини, обикновени пагони. Той докладваше за нашето появяване на дежурния офицер, и ни пускаха в приемната, където Амалия оставаше да седи и чака, а за мене, като малко момче, син на преподавател, правеха изключение и ми разрешаваха да отида в просторния коридор, където дежурният тръбач свиреше отбой. Започваше голямото междучасие и, обкръжен от юнкери от класа излизаше татко, оживен, с показалка в ръка и навита географска карта под мишница. Отивах при него, подавах му закуската в салфетката, а той, с нов сюртук, поразително отличаващ се от военните с мирния си, цивилен вид, вземаше от ръцете ми приготвената от мама закуска, после ме вдигаше и целуваше, като гъделичкаше лицето ми с мустаците и брадата си.

Юнкерите с щикове в кожени ножници, закачени отзад към колана с лъсната до блясък метална тока с двуглав орел, ме гъделичкаха, правеха се на кози и ме бодяха със здравите си четинести глави, а аз се отбранявах и се смеех така гръмко и заразително в тоя огромен, мрачен коридор-зала, че дори полковникът — инспектор в парадна униформа с еполети и ордени на неподвижната си шия, като минаваше със строева крачка край вкаменилите се за миг юнкери и мърдаше дългите си стреловидни мустаци, снизходително се усмихваше през златното си пенсне, щипнало основата на дебелия му нос. Той като че не одобряваше, но и не забраняваше играта на юнкерите с детето, донесло тук домашни кюфтета на цивилния си баща.

Докато татко, застанал до перваза на прозореца ядеше с благоговение приготвената от милите мамини ръце още топла закуска, като се стараеше да не изпусне долу нито една трошичка, аз със страх разглеждах окръжаващите ме предмети: окачените по стените военни таблици и мишени, учебна пушка на специална поставка и най-после полско оръдие с калибър от три дюйма, което особено ме поразяваше и плашеше със зелените си колела с пъхнати под тях дървени триъгълници, за да не може да тръгне по паркета. До него се намираше комплект истински артилерийски снаряди с мрачните си отблясъци на гладко стругованата стомана, с лъскавата мед на бойните си глави и центриращи поясни, както ми обясни един от мустакатите юнкери с плоска четинеста глава.

Постоянните военни, казармени миризми на намазани с подово масло дъски, на армейско сукно, вакса, кожа, зеле, каша от елда, светилен газ и оръжейна смазка ме потискаха, сякаш предчувствувах някакво далечно, но неизбежно нещастие, дебнещо всички нас, цивилните хора, който живеят мирно и тихо в света зад пределите на това държавно, военно здание.

Бях забелязал, че другите преподаватели, военните, ядат в движение хлебчета със салам и не без завист гледат баща ми, който ядеше такива вкусни домашни кюфтета, постлал върху широкия перваз на прозореца безукорно бяла, силно колосана салфетка, чийто ъгъл с нашия монограм висеше надолу.

… но ето че се чу трептящият, трагичен вик на медната тръба, известяващ края на голямото междучасие.

Ние прибирахме салфетката с чувство на добре изпълнен дълг и Амалия, зачервена след закачливите разговори с дежурния офицер, ме извеждаше на празното място, където ни подхващаше сухият остър вятър, който вдигаше колосаните фусти на Амалия и въртеше около нас облаци прах, кафяви и мрачни под намръщеното небе на късната есен или на подранилата южноруска пролет.

ОЛИОТО

У нас нямаше никого. Бях сам. Кой не е изпитвал като дете онова прекрасно чувство на безгранична свобода и заедно с това на страх, когато за малко са го оставяли сам в безлюдното жилище сред необичайна, объркваща тишина, която шуми в ушите като водопад и само от време на време се нарушава от тайнственото пукане на мебелите или от звука на паднала от кухненската чешма звънка капка?

Ходех из тихите, пусти стаи сред мебелите и различните други вещи и се чувствувах пълен господар: каквото искам, това ще правя!

… ако поискам — ще сложа стол и ще стигна горната полица на бюфета, където стоят стегнато завързани с хартия буркани сладко, които баба ни изпрати от Екатеринослав; ако поискам — ще се опитам да отворя горното чекмедже на татковия скрин; ако поискам ще извадя стъклената матова запушалка на чудноватия флакон в лелината стая и ще помириша парфюма; ако поискам — ще отворя капака на пианото и с едно пръстче ще изсвиря „Котешкия марш“; ако поискам — ще отида в кухнята и ще потършувам из всички рафтове и чекмеджета, в които може да се намерят куп интересни предмети, или да надзърна в тайнственото сандъче на готвачката и да разбера какво крие там…

Това стана след обед и доста ниското, но все още ярко слънце пронизваше косо цялото ни жилище с жълта светлина.

В кухнята беше особено слънчево, топло и тихо. Още не бях решил какво да предприема, когато изведнъж погледът ми се спря на една чайна чаша на перваза на прозореца до късче недояден хляб. Чашата беше наполовина недопита и чаят в нея, пронизан от слънчевите лъчи, светеше като кехлибар. Той сигурно беше изстинал, а аз ужасно обичах студен сладък чай, който винаги ми напомняше пътешествията ми с влак до Екатеринослав при баба, защото леля винаги ми даваше във вагона такъв предварително приготвен сладък чай, който тя наливаше от специална бутилка в своята жеваховска чашка.

Слюнките ми потекоха и въпреки че ми беше най-строго заповядано да не ходя в кухнята и нищо да не пипам там взех в ръка чашата, която ми се стори много тежка, и, предвкусвайки насладата, жадно я изпих до дъно и на секундата разбрах, че е станала ужасна грешка: вместо чай в чашата имало слънчогледово масло и аз вместо сладък, студен, ароматен чай на един дъх изгълтах мазна течност и усетих на езика си нейния блудкав и същевременно много специален миризлив вкус.

Цялата ми уста, зъбите, езика, гърлото бяха покрити с мазната ципа от олиото. Едва не повърнах. Изпуснах чашата и тя се счупи. Спуснах се към чешмата и се опитах да си изплакна устата, но устата ми не се изплакваше, не беше така лесно да се избавя от мазния налеп. Брадичката ми, бузите, ръцете, дори кой знае защо и ушите бяха омазнени. Взех да си сапунисвам ръцете с кухненския сапун, за пране, така наречения „казански сапун“ — сив със сини жилки, но сапунът не се пенеше и мазнината не се махаше.

В това време в кухнята влезе леля, върнала се от града с малкия Женя. Още не пристъпила прага, тя извика:

— Аз казвах, че това лошо момче не бива да се оставя само вкъщи. Изпил е олиото. Някога ще изпие и оцет, и тогава ще трябва да викаме „Бърза помощ“. Ти имаш — каза тя, вече обръщайки се направо към мене — алчни очи и жадни ръце: каквото видят, хващат. Ох, някой ден ще ми пострадаш!

— Ах, лельо, вие нищо не разбирате! — казах тъжно аз.

А Женка се закиска…

Имаше ли смисъл да им обяснявам грешката си? Все едно нямаше да повярват.

БЛЕЩУКАНЕТО НА КОЛЕДНИТЕ СНЕГОВЕ

В къщата на едно момче видях коледна елха, която ме порази с това, че беше поставена като че върху истинска преспа от блещукащ сняг, а и клоните й сякаш бяха покрити с най-истински блещукащ сняг.

Работата се оказа много проста: бяха покрили елхата с обикновен памук, посипан отгоре с борова киселина. Кристалчетата на боровата киселина блестяха както блестят ледените кристалчета върху снега, когато свие голям студ.

Осветен от свещите на елхата, тоя изкуствен сърмено бял сняг пламтеше с разноцветни светлинки и бе приказно красив.

Разяждан от завист, реших на другата година да направя и у нас елха с такъв сняг. Разбира се, веднага забравих решението си и си спомних за него едва на Бъдни вечер, когато елхата вече беше в гостната, и стоеше върху кръстачка, направена на бърза ръка от вратаря Пьотър, на когото всичко му идеше отръки. Той бе отсякъл две колчета, свързал ги бе здраво на кръст и в средата им пробил дупка със свредел, където напъхал елхата.

… силно замръзналите клончета на елхата постепенно се сгряваха в затоплената стая, отпускаха красивата си права тъмнозелена пирамида и изпълваха въздуха с особена, горска, коледна миризма на смола — една много силна, много руска миризма…

На масата стояха наредени миналогодишните украшения за елха — съвсем тънки, съвсем леки стъклени топки, книжни верижки, златни и сребърни орехи, подложки за свещи с пружинени щипки, пачки разноцветни парафинови свещи, клъбца сърмени нишки, мигащи при светлината на нощната лампа, посипани със захар звездовидни курабии с клупове от цветна вълнена прежда и куп други украшения и изделия от мукава, които будеха в душата остро усещане за настъпващия празник.

Грабнах от бюфета рестото, оставено от готвачката след покупките, и изтичах в аптеката за памук и за всичките пари купих няколко книжни вързопа, завързани накръст с тънък, много здрав аптекарски канап и на това място запечатани с кръгчета със знака на Червения кръст.

Борова киселина реших да не купувам, тъй като у дома винаги се намираше за гаргара в случай на ангина или инфлуенца.

Когато се върнах у дома с памука, украсата на елхата беше в разгара си и леля, изправена върху пейка, която пък бе сложена върху стол, намяташе върху горните клончета гирлянда с книжни знаменца на различни нации, от които особено добре запомних флагчета на Сиам с бял слон върху алено поле.

Заех се заедно с всички — с леля, малкия Женка и татко — да украсявам елхата, без да им казвам нищо за блестящия сняг, който реших да направя сам като приятна коледна изненада.

Когато украсихме елхата от горе до долу, беше вече късно и всички бяхме като пребити от умора, а Женка дори заспа на пода под долните клончета с шумоляща книжна гирлянда, увиснала до паркета. Леля го взе на ръце и всички отидохме да спим, но рано сутринта, когато нашарените от скреж стъкла на прозорците едва пропускаха синята утринна светлина, аз минах крадешком бос по студения под в гостната при тъмната, едва доловима в утринната дрезгавина елха, мъждукаща със стъклените си топки и сребърни нишки, и се захванах за работа.

Обвих кръстачката, в която беше пъхната елхата, с пластове хигроскопичен памук, разстлах го като снежна пелена на пода под елхата, а на клончетата нахвърлих белоснежни парцали, както при Пушкин:

„… пристигна, пръсна се, провисна на парцали по клоните на всеки дъб…“

Като се порадвах на направените от мен пушкински снежни парцали и великолепен зимен килим, аз отидох да взема боровата киселина, която винаги стоеше в бюфета на долната полица. Но там нямаше борова киселина. Тихомълком претършувах още спящото жилище, отидох и в кухнята, където сънената готвачка пъхаше връзка запалена борина в тясното гърло на самовара и вече се вдигаше зеленикав дим, надзърнах в килера.

Никъде не намерих борова киселина; сигурно я бяха употребили всичката за гаргара, а нова още не бяха купили.

Какво да правя?

Тогава забелязах в кухненския коридор на перваза на прозореца кутийка с нафталин и ме осени мисълта, че всъщност нафталинът малко се различава от боровата киселина: той е също такъв бял, на плочици, блестящ, студено блещукащ, дори може би повече приличаше на снежна пелена, отколкото боровата киселина. Горях от нетърпение да украся снега по елхата с блещукащия прах, отидох в гостната и нагъсто посипах хигроскопичния памук с нафталин.

Разсъмваше се и в гостната надникваше през заледените прозорци розова зора, и на тая светлина памукът, посипан с кристалчета нафталин, святкаше вълшебно с разноцветни светлинки и с нищо не отстъпваше на блясъка на истинските коледни снегове, озарени от ранното ярколедено слънце.

Порадвах се на своята работа, промъкнах се в нашата стая, тихичко се мушнах под одеялото, престорих се, че спя сладко и с нетърпение зачаках мига, когато всички ще станат и изведнъж ще видят елхата с нейния блестящ сняг.

… Не се наложи да чакам дълго…

Чух как татко се събуди до мене в кревата си и започна да се облича, като през цялото време издаваше с носа си някакви странни звуци. Поотворих очи и видях, че татко души и с недоумение върти глава на всички страни. После излезе от стаята; стъпките му се чуха в коридора: отиваше към гостната, накъдето го водеше неговото изключително тънко обоняние. Татко винаги пръв от всички усещаше и най-далечните слаби миризми. Например той пръв забелязваше, че някъде започва да пуши лампа.

След известно време дочух сърдитото му мърморене, към което скоро се присъедини изпълненият с възмущение звънък глас на леля, излязла от стаята си.

Очевидно леля и татко стояха до елхата.

— Ти си свършил тая работа! — каза събудилият се Женка и ме погледна с шоколадовите си блестящи очички иззад пръчките на креватчето си.

Но аз не обърнах внимание на неговата странна забележка. Дори ми се стори, че в гостната леля и татко се възхищават на елхата, на нейната блестяща снежна украса. Започнах бързо да се обличам в очакване да ме похвалят за моята изобретателност и художествен вкус, но още не бях завързал връзките на едната си обувка, когато татко нахлу почервенял от гняв и се развика с висок креслив глас:

— Ти ли направи тая свинщина? Мълчи! Можеш да не отговаряш! Да, бог ни е наказал, загдето толкова лошо те възпитаваме. Хайде, обясни ми как можа да ти хрумне тая идиотска мисъл да изсипеш върху елхата толкова нафталин? Разбираш ли какво си направил? Вмириса цялото жилище, отрови въздуха, сега няма какво да дишаме, задушавам се от тая воня! Развали празника! За всички!

Започнах да му обяснявам своя блестящ замисъл, приведох като доказателство стиховете на Пушкин за великолепните килими, но татко така се разкрещя, та всички вкъщи го чуха:

— Да не си посмял да кощунствуваш — да споменаваш името на Пушкин. И бъде благодарен, че поради своите убеждения не мога да ти смъкна кожата от бой.

При тия думи татко ме сграбчи за раменете, долната му челюст изскочи напред и той започна да ме разтърсва, като повтаряше:

— Ще ти дам един Пушкин!

И ме разтърсваше дотогава, докато не осъзнах глупостта си и не се облях в горчивите сълзи на разкаянието, с което се свърши всичко.

… но елхата, която приготвяхме за гостите на третия ден на празника беше почти похабена, защото в къщата се носеше тежка, съвсем не коледна миризма на нафталин. Тая миризма не можа да изветрее чак до Великден, така че и Великдена беше отчасти провален…

Миризмата на нафталин изветря чак през лятото.

ВАТРУШКИ[1] СЪС СТАФИДИ

Докато станах на двайсет години и дори повече, до гражданската война, дори до смъртта на татко и през ум не ми е минавала мисълта, че съм бил някога в Кавказ. Бях уверен, че никога не съм бил в Кавказ и ако имах за него някаква ярка представа, то беше от това, че четях Лермонтов, който всели във въображението ми видение за синкави планини с облачета по върховете им.

И ето един прекрасен ден съвсем неочаквано си спомних, че някога — безкрайно отдавна — съм бил в Кавказ.

Много пъти съм чувал думата „Есентуки“ и тя винаги е пораждала представата за бутилка минерална вода — много добре виждах бутилката с всичките й подробности, с планините и черния орел на етикета, — но само веднъж при думата „Есентуки“ пред мен изпъкна ненапълно завършена, но много ярка — като в магически фенер, — неподвижна, строго очертана във времето и пространството картина на широка сенчеста алея, посипана с жълт пясък и по него лилави дантелени сенки на някакви неизвестни тогава за мен дървета с решетести скамейки под тях. Някъде далече неясно се очертаваха бледозелени, светлосинкави от летния въздух долини, зад тях лилави полегати хълмове, светлосини планини и редки леки облачета в планинското небе.

По алеята се разхождаха нагоре-надолу дами, и господа, и офицери в белоснежни колосани сюртуци с два реда позлатени копчета и с фуражки в бели калъфи.

… от време на време покрай нас возеха в кресло някакъв немощен старец с крака, покрити с шотландски шал, и аз се плашех от смъртната белота на неговото безжизнено лице и беззъба уста…

Тичаха с изплезени езици породисти кучета с нашийници. Там се издигаше като зелен димен стълб пирамидална топола, подобна на тополите, които по-късно видях така красиво нарисувани от Лермонтов и възпроизведени в неговите съчинения. И всичко това вкупом се наричаше минерални бани.

Оказа се, че някога всички заедно, мама, татко и аз, сме „ходили на минерални бани“. Трябва да съм бил на около две години и помня в средата на алеята една голяма, боядисана с жълта боя будка, наречена павилион, където от двете страни продаваха минерална вода със сироп, сладкиши и ватрушки.

За пръв път видях ватрушки тъкмо там, в Кавказ, в Есентуки, по средата на алеята, която ми изглеждаше без начало и без край, като вечност.

Застанал на пътеката, аз не можех да видя какво имаше върху отворения капак на будката, който ми изглеждаше така грамаден. Но татко със своята филцова осетинска шапка и с бродираната си украинска риза ме вдигна за лактите и сложи на горещото си рамо й най-напред видях ватрушки, които ме поразиха с апетитния си вид.

Оттогава много неща в света се измениха, но ватрушките не се измениха. Само ставаха точно толкова по-малки, колкото по-голям ставах аз. Тогава на мен, мъничкото момче с тесни китайски очички, ми изглеждаха грамадни.

Спомням си пухкавите им подобни на гевреци крайчета и средата, запълнена със сочна, сладка дори на вид извара с тъмни стафиди извътре, намазана отгоре с още нещо сладко, прозрачно жълто, лакирано, което събуждаше у мене особено силно желание.

Протегнах ръка към една ватрушка.

Татко се засмя и извади от портмонето монета от две копейки с тъмни двуглави орли — казваха и „семишник“, — хвърли монетата на цинковата полица, наведе ме и аз сграбчих ватрушката.

И досега усещам сочния, козуначен вкус на тая първа в живота ми ватрушка, в която забих своите още млечни зъбки. Струва ми се, че мама под своя дантелен чадър беше недоволна, дето татко ми купи ватрушка. Помня също, но смътно, как после ме заболя коремът, започна диария, как мама и татко се страхуваха, че това е „дизентерия“, но всичко мина благополучно, а на хоризонта както и преди се синееха хълмове, а зад хълмовете — планини, зад планините други планини, а на преден план се издигаше стройната лермонтовска топола с къдрави очертания.

[1] Ватрушка — малка питка с повдигнати нагоре краища, с плънка от извара, сладко, плодове и др. — Б.пр. ↑

ДЪРВЕНО МАСЛО ЗА КАНДИЛО

Понякога в събота вечер след вечерня, отивахме с татко да купим дървено масло за кандилото, което винаги гореше пред иконата на Спасителя като неугасим спомен за покойната ми майка.

Отиването за дървено масло кой знае защо е свързано с тъмните силно мъгливи вечери на късната есен или на съвсем ранната пролет. Най-често това ставаше в навечерието на някой от дванайсетте главни църковни празници, когато в края на дългата вечерня свещеникът поднасяше към устата на приближаващите се енориаши кръста и мажеше с четчица челата им с особено, светено уханно масло, така нареченото „миро“, от което е произлязла думата „миропомазване“.

… Помня как татко на излизане от черквата разтриваше маслото по високото си чело, което още повече изпъкваше и благоухаеше.

Вървяхме с татко по вечерната улица, успокоени от тихите, сякаш приглушени звуци на църковния хор, от стройните акорди на гласовете, които постепенно заглъхваха в полумрака на отдалечените ъгли и кътчета на храма, където кротко светеха две или три разноцветни кандила пред съвсем тъмните икони с неясни в мрака ликове на светци и великомъченици. Продължавахме да разтриваме върху челата си мирото, което разпръсваше в мъглявия въздух балсамния мирис на казанлъшко розово масло, една капка от което, както казваха, била равна на злато.

Обичах да гледам татковото чело, лъснало се от разтритото масло, кротките му очи зад пенснето, мократа му от вечерната влага брада.

Влизахме в църковния магазин в зданието на Атонския метох, където в специален хотел живееха поклонниците по светите места, изчакващи парахода на „Руското дружество за параходство и търговия“, който веднъж или два пъти в месеца извършваше пътуване до Атон и Яфа, откъдето бе съвсем близо до Ерусалим с Голгота, с Гетсиманската градина и другите светини, в които тогава дълбоко вярвах.

Татко казваше, че Гогол също някога е ходил на поклонение в Ерусалим и се е върнал оттам заедно с другите поклонници през Одеса, с параход или ветроход — не помня. Известно беше само, че по това време в Одеса чакали да избухне чума и Гогол прекарал в одеската карантина едва ли не цял месец.

Ясно си представях полуделия Гогол с развяваща се пелерина и с дълъг птичи нос на борда на ветрохода, обикалящ около нашия бял пристанищен фар, а после го виждах да седи в мрачното здание на одеската карантина. За какво е мислил там, измъчен от тъмното езичество на православието?

Църковният магазин, до който трябваше да се изкачим по няколко чугунени, украсени с орнаменти стъпала, съвсем не приличаше на обикновено търговско предприятие. По-скоро напомняше тих църковен страничен олтар, където до голяма нова икона гореше кандило, което никога не угасва. Там полиците поразяваха със своя спретнат вид и трудно беше да се повярва, че в тях се пазят не свещени реликви, а стоки, които може да се купят за пари: киевски и атонски кръстчета, кипарисови лъжици с дръжки, изрязани във вид на човешка ръка с три пръста, събрани за прекръстване.

Монахът продавач, висок, с червена брада, със сипаничаво лице, хлътнали гърди и тесен рибешки гръб, с привидно нисък поклон влизаше и излизаше с нечути стъпки през сякаш също кипарисова врата със силно лъснати медни дръжки и издълбани по нея кръстове, докато най-после извади за татко тясно шишенце с атонско дървено масло, тоест зехтин, но получен не от меката част на маслините, а изстискан от твърдите костилки. Такова масло не даваше пушек и беше прозрачно като сълза.

… с такова масло, налято в чинийка, татко ме разтриваше при простуда с голямата си добра длан…

Татко почти с благоговение плащаше на монаха, който протягаше шепа, после слагаше шишенцето във вътрешния страничен джоб на демисезонното си палто, вече овлажняло от мъглата.

Понякога, освен дървеното масло, той купуваше за нашето кандило нова коркова тапа с тенекийка в средата, в чиято дупчица обикновено се поставяше малък, натрит с восък фитил. Тези фитили също се продаваха тук й татко два пъти в годината купуваше кутийка с такива фитили и тогава ми се струваше, че в тях също има нещо свещено, божествено.

У дома татко с благоговение доливаше кандилото с дървеното масло, внимателно сменяше с пръсти стария, изгорял фитил с нов, след което поставяше кандилото в кръглото му гнездо пред иконата на Спасителя и то гореше особено ярко и весело, както през съботните дни, когато сякаш разбираше, че утре е неделя и не се ходи на училище.

… сянката на изсъхналото палмово клонче, надиплено като китайско ветрило зад иконата, в нейната остъклена кутия, лягаше меко и красиво върху тапетите и тавана на стаята, в която имаше три железни кревата — татковият, моят и на Женка — и винаги ми напомняше „Клончето на Палестина“ на Лермонтов.

„… прозрачен сумрак. Лъч кандилен. Кивот и кръст е символ свят! Навред е пълно с радост, мила, около тебе и над теб…“

Ако това са само късчета от раздробената от времето картина на моя живот, то може би рогът на Оберон притежава вълшебната сила не само да извиква елфи, но и да съединява разединените, разхвърляни безредно отломки в едно прекрасно цяло, подобно на византийска мозайка?

Кой знае?

ПАРАФИНОВОТО ПАТЕ

Леля купи за своя любимец Женя от улица „Дерибасовска“ парафиново пате.

На „Дерибасовска“ винаги кипеше оживена амбулантна търговия. Покрай блестящите витрини на скъпите магазини обикаляха бедняци с окъсани панталони и предлагаха на минаващите господа и дами малки клепоухи кученца, представяха ги за породисти, които след три месеца се оказваха обикновени дворни кучета — както понякога иронично ги наричаха „придворни съветници“, което много ме обиждаше, тъй като татко беше придворен съветник[1].

Пред вратите на гастрономите киснеха и потропваха от студ с хубавите си цървули беларуски селяни, които едвам крепяха на русолявите си глави прокъсани заешки калпачета и предлагаха на минувачите връзки свежа тъмнозелена трева зубровка, която расте, както казваха, „само в Беловежките горски дебри“; от тая трева мераклиите правеха водка; в дните около Коледа разни дрипльовци продаваха особен вид златен дъжд за елха — това бяха пръчици от тел до половината намазани с тежко сиво вещество, подобно на цимент, което имаше способността да гори със странен огън, изпускащ наоколо бели искри във вид на лъчи с припламващи и бързо гаснещи звездички накрая; тези пунктирни звезди се виждаха да святкат ту тук, ту там по „Дерибасовска“: дрипльовците запалваха по няколко бройки от стоката си, за да привлекат купувачите, и тия звезди, гаснещи в мразовития предпразничен въздух, винаги ми напомняха за момиченцето от приказката на Андерсен, замръзнало на Бъдни вечер сред веселия датски град с грейналите от светлина прозорци на къщите със заострени готически покриви.

Млади нервни евреи с къси лапсердаци[2], превързани с въженце, тичаха в тълпата с книжки в ръце и подвикваха:

— Какво прави жена, когато мъж го няма у дома, сто пикантни анекдоти, или „Живият труп“ и „Крайцерова соната“ — две забранени съчинения на граф Лев Толстой, за двете книжки всичко двайсет копейки, за студенти и гимназисти намаление!

Тук можеше да се види също седнала на малка пейка дебела жена с топъл шал на главата, която продаваше парафинови патета с яркожълти човки и крачета, и с всяко махване на ръката си ги караше да плават пред нея в синя емайлирана паница. Тя управляваше своите парафинови патета като вълшебница, стиснала в ръка малка пръчица, облепена с пъстра хартийка.

Сега едно от тези парафинови патета плаваше в нашата трапезария в един съд с вода върху масата, покрита с мушама, под топлата светлина на висящата лампа; белият абажур се отразяваше и поклащаше във водата, където плаваше парафиновото пате, то се обръщаше тревожно насам-натам и се въртеше, подчинявайки се на заповедите на вълшебната магнитна пръчица, а в същото време леля свиреше без прекъсване на пианото един след друг валсове от Шопен, разпилявайки изпод своите тичащи по клавишите пръсти брилянтни пръски, непресъхващи ручеи от звуци, които изпълняха стаята с мирис на горчив бадем от пролетен пороен дъжд, с лек шумол на мокри листа, с пяна, която извира от водосточните тръби и се събира да изтече край тесните решетки на градската канализация.

Разбирах, че парафиновото пате се движи по водата от тайнствената сила на магнита. Въздушно и леко, то се полюляваше на самата й повърхност като празна яйчена черупка и протягаше жълтата си човка към магнитната пръчица, но не можех да разбера: как така магнитът привлича парафина?

Женя също недоумяваше: как става това? Нали магнитът привлича само железни предмети: кабарчета, игли, карфички, гвоздейчета за тапети и разни други железни или стоманени дреболии, които можеха да увиснат по него на цели гирлянди. Как така магнитът подчинява на волята си пате, направено от парафин, вещество, което не е подвластно на магнита?

В края на краищата решихме, че в празната въздушно лека полупрозрачна обвивка на патето е скрита тайна, която на всяка цена трябва да разкрием.

И ние с Женка направихме това, което не можеше да не направим.

Спогледахме се хитро и натиснахме и двамата с пръсти крехкото тяло на парафиновото пате. То се пукна по шева и се разпадна на две половинки, на две черупки, в които не се съдържаше нищо освен празнина, или по-право въздух, който позволяваше на парафиновото пате да се държи леко на повърхността на водата.

Бяхме учудени.

Там където мечтаехме да открием тайна, някакъв секрет, се оказа празнина. Напусто бяхме счупили прелестното белоснежно полупрозрачно тяло, което гордо се полюляваше в пълния с вода съд.

Тогава ни хрумна да вземем внимателно да изследваме остатъците от патето, и като го натрошихме на дребни късчета, открихме в жълтата човка малка желязна частица. Аха-а! Ето защо магнитът привличаше патето. Открихме тайната. Но затова пък завинаги загубихме патето, чиито остатъци трябваше да хвърлим в кофата за боклук.

В ръцете ни остана само магнитната пръчица, облепена в хартийка с магически знаци, и цялата останала вечер я карахме да повдига гирлянди от иглички, топлийки, кабарчета. Това беше доста забавно, но не можеше да ни замени парафиновото пате, което така леко, като корабче, се държеше върху водата и съвсем като живо плуваше напред, обърнало жълтата си човка към вълшебната пръчица, която владееше тайната на привличането, и досега още, струва ми се, не напълно изяснена от учените.

[1] Придворен съветник — граждански чин в царска Русия. — Б.пр. ↑

[2] Лапсердак — дългопол сюртук у полските евреи в миналото. — Б.пр. ↑

ТАТКОВИЯТ СКРИН

… имаше два скрина: единият мамин, другият татков. Маминият беше най-обикновена пазарска вещ и не представляваше нищо особено, освен че именно върху него нощем светеше нощната лампичка. А татковият скрин беше скъп, старинен, направен по специална поръчка от специално палисандрово дърво и предната стена на горното му чекмедже, направена с особени винтове и механизми, при натискане на едно странично, едва забележимо бутонче се отваряше и ставаше горна дъска на маса, покрита със зелено сукно, която можеше да служи за бюро. При това в дъното на горното чекмедже се намираха някои тайни и някои явни тесни вертикални чекмедженца, натъпкани с най-различни неща, поради което татковият скрин особено ме привличаше…

… Тоя солидно и хубаво полиран възчервен, необикновен, много скъп скрин беше наистина красив и бе подарен на татко от моя дядо — маминия баща — за сватбата, заедно с пианото, предназначено за мама, като музикантка, която след завършването на епархийското училище беше учила музикална школа — сегашната Одеска консерватория.

Татковият скрин имаше здрави, добре врязани стоманени ключалки, които се отваряха със специален ключ, който се различаваше от обикновените пазарски ключове. Ключът от татковия скрин беше голям, стоманен, със сложни нарези и малко издута горна част, подобна на гръцката буква „омега“.

Ключалката му се отключваше и заключваше с две превъртания с мелодично изщракване, което се чуваше из цялата квартира. Ключа от скрина татко най-често носеше със себе си, но се случваше от разсеяност да го забрави на масата и тогава, ако останех вкъщи сам, за мен нямаше по-голямо удоволствие от това да отварям татковия скрин и върху дъската-маса да поиграя и да се позабавлявам с нещата, които се пазеха в него от незапомнени времена.

… какво ли само нямаше в татковия скрин!…

Например, сгъваем копринен цилиндър, наречен „клак“ — задължителен за всеки младоженец. В сгънат вид клакът представляваше като че само едно овално дъно с твърда подгъната периферия около бяла атлазена подплата със златната марка на шапкарския магазин. Татко никога не го е разгъвал и не го е слагал, а по време на венчаването с мама само го е държал в ръка в сгънат вид като дан на сватбената традиция от това време — младоженецът да бъде непременно с бяла връзка, във фрак, с бели велурени ръкавици и черен копринен цилиндър. Татко никога не е имал фрак и се венчал с нечий чужд фрак, а бялата копринена връзка се пазеше в скрина. Както клакът, така и сватбената вратовръзка бяха се запазили учудващо добре; можеше да се каже, че бяха като нови, ако подплатата на клака и вратовръзката не бяха леко пожълтели от времето, което винаги извикваше у мене горчивата мисъл, че човешкият живот с всичките му радости и празници всъщност е толкова краткотраен и бавното стареене дори на най-трайните скъпи вещи, тяхното материално реализиране също е подложено на необратимия процес на бавното унищожаване или, във всеки случай, на превръщане в нещо друго, например в прах, която старите поети обичаха да наричат пръст.

Запазили се бяха и татковите сватбени ръкавици. В скрина те лежаха редом с мамините ръкавици, дълги до лактите, от бял велур. Тези ръкавици също бяха пожълтели, а най-важното, бяха някак поизсъхнали, втвърдени, безжизнени, загубили завинаги топлината на ръцете, към които те някога, в деня на венчавката, така красиво, гладко са прилягали. Бяха загубили дори своята вълнуваща велурена миризма, бяха станали по-малки и дори аз едва ги намъкнах на детските си ръце, с изпръхнала кожа и с изгризани нокти — слагах ги по ред: ту татковите къси, ту мамините дълги. Опитвах се да сложа на шията си и татковата вратовръзка, но гумичката бе загубила своята еластичност.

… вратовръзката беше мъртва…

Тук в скрина се пазеха двете венчални свещи на родителите ми с обгорели фитили и застинали восъчни сълзи, с лентичка златен варак, загубил своята предишна яркост, избледнял както и златният печатан надпис върху подплатата на татковия клак.

Обикновено вдовците носеха на пръста си два венчални пръстена — своя и на покойната си жена. Но татко не можеше да направи това, тъй като маминото пръстенче не ставаше на неговия пръст. Изглежда мама е имала малка ръка.

Понякога изваждах от кутийката маминото венчално пръстенче и лесно го надявах на кутрето си. Отварях клака, като чуквах леко с пръсти отвътре дъното му; той отскачаше от някакви скрити стоманени пружини, като изведнъж изтегляше след себе си с еластично хлопване черната копринена тръба и плоският клак се превръщаше в силно обтегнат блестящ, лек — почти без тегло — цилиндър, който намествах на късо остриганата си глава. Цилиндърът беше много голям за мене и ми стигаше под очите. Слагах маминия венчален пръстен, но не и татковите ръкавици, тъй като нямаха няколко пръста — бяха отрязани с лечебна цел: слагахме ги върху порязан пръст.

Представях си, че съм младоженец и отивах в антрето, където имаше огледало. Любувах се на себе си, като придавах най-различни изражения на лицето си, но никак не приличах на младоженец, а по-скоро на коминочистач.

Тъкмо стана дума за коминочистачите.

В татковия скрин намерих новогодишна честитка с нескопосано нарисуван коминочистач със своята традиционна униформа в пълен комплект: висок цилиндър, стълбичка на рамо, въже, намотано на кълбо, на чийто край виси чугунена бомбичка за пускане в запушения комин, с кокоше крило на колана за помитане на саждите.

Този нарисуван коминочистач имаше много издокаран, почти младоженски вид, макар че истинският жив коминочистач, който носеше честитката в първия ден на новата година, значително отстъпваше по красота на своя нарисуван побратим, въпреки цилиндъра и кокошето крило на кожения колан.

Напечатаният коминочистач имаше немско засмяно лице със засукани мустаци, а нашият жив коминочистач беше с доста унила руска физиономия и седеше на столче в кухнята в очакване да му донесат традиционната новогодишна половин рубла.

Честитката беше напечатана в немска печатница със смесена синьо-червено-черна боя и съдържаше поздравително стихотворение на два езика: отляво — колонка на немски, отдясно — на руски. Не помня вече самото стихотворение; помня, че беше с кратки редове, написано в боек хорей с глаголни рими; в него се прокарваше мисълта, че докато хората спят спокойно в топлите си постели, коминочистачите бодърствуват и с риск за живота си чистят комините на печките, като с това спасяват жителите от пожар, избухнал вследствие на запалили се сажди, и накрая всичко завършваше с новогодишно поздравление и пожелание да не забравяме своя приятел — коминочистача.

Изглежда тези традиционни честитки със стихове бяха пренесени у нас от Германия, където още в средните векове е съществувала гилдия на коминочистачите; оттам е преминал у нас и традиционният костюм на коминочистача, с неговия висок бюргерски цилиндър, тесни панталони и остроноси обувки.

Помня, че в мъничко тайно чекмедженце на скрина се пазеше изсъхнало клонче от диво крушево дърво с няколко изсъхнали недоразвити крушки. Татко ми е разказвал, че това клонче е откъснато в Пятигорск от мястото, където е бил убит на дуел Лермонтов. Мама и татко обожаваха Лермонтов: сватбеното им пътуване е било в Кавказ и те откъснали клончето дива круша за спомен от своя меден месец, и от своя любим поет; с течение на времето клончето изсъхнало, станало дребно, грозно, а неразвилите се плодове — двете мънички круши — се бяха вкаменили, сякаш и времето не бе посмяло да ги докосне.

Редом с „Лермонтовското клонче“, загърнато в цигарена хартия, се бе запазила и друга семейна реликва — изкуствено букетче от булчински цветя с восъчни капковидни бели портокалови цветчета. По време на сватбата едното букетче е било втъкнато в мамините черни коси, под мъгляво-бялото було, а другото — в ревера на татковия фрак.

Не можех лесно да си представя венчавката на мама и татко някъде около Екатеринослав, в непознатото ми Новомосковско, в походната полкова църква, тъй като по това време дядо командувал полк, а полкът бил на лагер край Новомосковско и сватбата на мама и татко се отпразнувала именно там.

Особено трудно си представях моите бъдещи родители като годеник и годеница, как стоят посред походната църква в една палатка, разменят си пръстените, а след това се целуват пред всички.

… там бяха и атлазените венчални обувки на мама, съвсем като нови, но също пожълтели от времето; но те кой знае защо не будеха в мен интерес…

Затова пък маминото дантелено ветрило ми доставяше голямо удоволствие с потракването при отваряне и затваряне, обичах да си вея с него и да усещам леката въздушна струя, наситена с едва доловимата миризма на маминия парфюм, който и досега не бе изветрял напълно.

Редом с тези прелестни, отживели времето си предмети имаше груби, грозни, безинтересни, като стъклената чашка на Ейсмарх с каучуково напукано черво, което имаше странен извит ебонитов наконечник с множество дупчици, или червената гумена круша — спринцовка — с пожълтял от времето кокален наконечник за клизми, или старите очила със сини стъкла, които едно време, преди моето раждане, е носил татко, когато е бил болен от някаква очна болест, и — сам, в празната квартира — ми беше страшно да си представя своя млад баща с болни очи, с очила в някакъв зловещ, син, аптекарски цвят.

Още по-трудно ми беше да си представя татко да се бръсне с бръснач, който от много години, преди моето раждане, лежеше в черния си калъф. С най-голяма предпазливост го изваждах от калъфа и като го отварях, дори не отварях, а по-скоро разпервах широко — със страх разглеждах съставеното му от две части тяло — стоманената дръжка и извитото му огледално острие, толкова остро, че ако отгоре му се изпусне косъм, той завчас ще го разсече на две. Бръсначът ме плашеше и аз бързах да го пъхна в калъфа, при което си представях човешко гърло, което някакъв побъркан бръснар мълниеносно прерязва от ухо до ухо, както и потоците алена кръв, която шурти от отворената извита като полумесец рана и заслепява болезнено очите.

Счупеният лорнет, открит сред другите вехтории, изведнъж замени във въображението ми нежния образ на мама като девойка годеница, като млада майка с друг образ — строгия образ на мама — дама с черна чантичка от моаре в ръка.

Но изведнъж мама-дама пак се превръщаше в млада девойка с овално лице, ученичка отначало в епархийското, после в музикалното училище с отличителна значка на гърди, получена за блестящите й способности и успехи в музиката. Тази значка във вид на лира, направена от мед, прикрепена към червена панделка от моаре, се намираше също в скрина и тя винаги ме караше да си спомням за имената на Чайковски, Антон Рубинщайн и някъде, сякаш изплували от тайнствените глъбини на детски сън, се чуваха мощни, но удивително хармонични акорди от мамините разперени и в същото време здраво прегърнати пръсти — от кутрето до палеца — над клавишите и после бързо тичащите ритмични звуци на хроматичната гама, внезапното спиране и още дълго ехтящите струни в тишината на онемялата стая, осветена от слабото езиче на червената нощна лампичка върху маминия скрин.

В едно от тайните чекмеджета лежеше оня безкрайно загадъчен шестостенен брикет от армейски барут, който остана след чичо Миша.

В скрина се пазеха също две тетрадки: едната вече ви е позната, с налепени картинки, предназначена някога за мене, другата — татковата реч на някакво тържествено събрание по случай сто години от рождението на Пушкин, изписана със ситния педантичен татков почерк, с мастило, станало леко ръждиво от времето. Семейната легенда гласи, че речта на татко е направила голямо впечатление със задълбочените си разсъждения за свободата на художника, но и за неговия дълг пред народа и държавата. За тази реч татко получил голям сребърен възпоменателен медал, създаден по случай чествуването на великия поет. Този медал, много красив и тежък, се намираше в татковия скрин в специална плоска кутийка. Отварях кутийката, където върху синя кадифена възглавничка с кръгла вдлъбнатина лежеше медалът за Пушкин. За да се извади от вдлъбнатинката, трябваше да се дръпне копринената лентичка, чийто край се подаваше изпод медала. Обичах да държа в ръка медала, да разглеждам вдъхновеното лице на Пушкин, почти в профил, с майсторски оформени бакенбарди и прелестно, устремено в далечината око, наподобяващо преобърната главна буква А.

… слънцето на руската поезия…

В скрина лежаха и други семейни реликви; сред тях особено голямо впечатление ми правеха военните кръстове, с които някога вместо с бойни ордени били награждавани военните свещеници. Кръстовете принадлежали на моя прадядо и прапрадядо, чието съществуване ми се струваше съвсем невероятно. Но моите прадядо и прапрадядо без съмнение някога са съществували, били са военни свещеници и дори са получили бойни награди — медни кръстове: прадядо ми за Отечествената война в дванайсета година с аненска лента, а прапрадядо ми за някаква руско-турска война, струва ми се, още при императрица Екатерина, с владимирска черно-червена лента. Този кръст беше почернял от времето, дори разяден от нещо, и аз го вземах в ръце с особено уважение, дори със суеверен страх, но и с гордост за своите прадеди герои.

И татко имаше награди, два ордена: единия „Анна-трета степен“, другия „Станислав“, струва ми се също от някоя ниска степен. Те лежаха в червени кутийки, но татко никога не ги слагаше, смяташе ордените, чиновете и другите знаци за безсмислица, недостойни за човека, който уважава себе си, който трябва да се труди за благото на обществото и държавата не за награди, а безкористно.

Отварях червените кутийки и се любувах на все още запазените емайлови кръстове с обковка от чисто злато и на малките златни двуглави орли на кръста на свети Станислав.

Понякога забождах ордена на ученическата си куртка и заставах пред огледалото в антрето, и се учудвах, че татко никога не ги носи и ги презира. На негово място аз сигурно винаги бих ги носил. Татко казваше, че ордените не носят на човека нищо освен щети, тъй като трябва да ги изписва за своя сметка от Санкт Петербург или да ги купува от бижутерийния магазин, което струвало още по-скъпо.

Семейната легенда гласи, че тези ордени са свързани със следния случай, или дори според някои, — със скандал.

В нашата епархия бил назначен нов архиерей и татко заедно с другите преподаватели в епархийското училище трябвало да му се представи.

По това време татко вече имал споменатите два ордена. Но понеже не признавал нито чинове, нито ордени, нито мундири, татко отишъл да се представи на новия архиерей в обикновения си сюртук без ордените. Новият архиерей ужасно се разсърдил, нарекъл татко нихилист и дори, струва ми се, анархист и публично го нахокал, и тъй като татко получил ордените от духовното ведомство, то новият архиерей със своята власт го лишил от тях. Най-любопитното било това, че като узнало за случая, военното началство, което винаги, по стара традиция, било на нож с духовенството, много скоро върнало на татко двата злополучни ордена от военното министерство като преподавател в юнкерското училище.

По такъв начин началникът на юнкерското училище натрил носа на архиерея, когото не можел да търпи.

Казваха, че по някое време това произшествие широко се обсъждало в местните учителски кръгове и татко дори си спечелил славата на либерал, което от една страна било приятно, а от друга, не много. Във всеки случай в историята с ордените татко се държал храбро, макар да казват, че мама не одобрявала много неговото поведение. Но аз не знам това. Било е преди раждането ми.

В подобни червени кутийки се пазеха в памук моят и на Женя кръщелни кръстове върху сини атлазени панделки. Ако бяхме момичета, панделките щяха да са розови. Никога не сме носили тези тържествени златни кръстове, а носехме други — разпространените киевски сребърни кръстчета със син емайл на копринени шнурчета.

… Особено чувство пораждаше у мен една малка бронзова фигурка на детенце с повдигнато краче, която се търкаляше между счупени копчета за ръкавели, фуркети, някакви капсули, разнокалибрени копчета в дълга жълта дървена кутия с медна обковка в ъглите, където покойната мама държеше ръкавиците си за театър и концерт, малък театрален бинокъл и продълговати програми от концерти на Антон Рубинщайн.

Бронзовото детенце беше намерено около Акерман при разкопки на скитска могила и татко го бе купил за двайсет копейки от едно молдованско момче. Тъй като на вдигнатото краче на бронзовото дете се виждаше отвор — дупчица, — можеше да се предположи, че фигурката с била украшение на някакъв скитски предмет и е била прикрепена някъде в края — весела, танцуваща фигурка на малко идолче подобно на Купидон, само че без крила. Поне на мен така ми се струваше.

Въображението ми бе завладяно от представата за онова древно време, когато край бреговете на Черно море са живеели някакви скити, и най-важното, че от ония времена е оцеляло това бронзово детенце, съвсем малка, колкото кутрето ми, недодялана статуетка. Лицето на бронзовото детенце се бе изтрило, като че част от него бе изчезнало през хилядолетията, изтрил се беше и бронзът от разперените ръце и танцуващите крачка, но такова игриво движение, такава несръчна грация имаше в това изделие по скоро на ковашкото, отколкото на бижутерийното изкуство, че аз със затаен дъх разглеждах пришелеца от глъбините на ония векове, когато по степите на бъдещата Новорусия са препускали табуни диви дългогриви коне и яки, плещести конници с копия в ръце са се носели с яростни викове почти напълно скрити сред вълнуващото се море от високи треви, с топъл дъх на пелин и коило, а грамадното езическо слънце залязвало отвъд Буджакската степ и заливало всичко наоколо с разтопена червена мед.

Поразяваше ме мисълта, че може би тия скити са били мои далечни прадеди.

Придавах на скитското детенце различни пози, поставях го на ръце и крака и то сякаш пълзеше пред мене — момченце и същевременно мой далечен прадядо.

Захвърлях го в мамината лакирана кутия с медна ъглова обковка и вълшебната картина на скитската степ изчезваше едновременно с рязкото хлопване на издутия капак на кутията, някога лимоненожълта, а сега с избледнял цвят.

… а може би бронзовото детенце не беше от скитски произход, а е докарано тук като украшение на плоска чаша за вино, бил е купидон, докаран от Древна Гърция в нашите новорусийски степи, където някога по цялото крайбрежие е имало построени гръцки и генуезки крепости, от които сега са останали само развалини, обрасли с пелин и бурени…

Продължавах да се ровя в татковия скрин и все не бях доволен от реликвите и скъпоценните вещи, които намирах там. Струваше ми се, че някъде в най-потулените, още неоткрити от мене чекмедженца се спотайва някаква нечувана и невиждана скъпоценност; усещах присъствието й, но не можех да я открия.

Вероятно това бе плод на въображението ми, защото в ръцете ми попадаха най-прости, отдавна мъртви вещи: изгоряла до половината и накапана пръчица червен восък, която понякога запалвах и пламъкът й димеше, ронеше разтопени капки с цвета на ранен бик и изпълваше жилището с миризма на пощенска кантора; пъстри кутийки и шишенца с изветрели, изсъхнали лекарства, прогорени до черно тапички, вече почти разядени от парите на йода; кристалчета манганов двуокис с все още запазена способност невероятно бързо да боядисват чаша вода във всички оттенъци на виолетовия цвят, като се почне от слабите, почти аквамаринови и се свърши до наситеновиолетовите, а накрая и до ръждивите; стара таткова спестовна книжка, откъдето той бе изтеглил всичките си спестявания по време на болестта и смъртта на мама; мамината воалетка на точици, орловото перо от шапката й, множество еднобразно зловещи аптекарски рецепти с двуглави орли — следи от мамината болест и смърт — и най-после куп стари писма, наредени в пачки, превързани с ширитчета и панделки; с тях бяха натъпкани всички чекмеджета и ъгли на скрина.

Като сега виждам множество пликове — тесни, белоснежни, изящни пликове от деветнайсети век, с големи сини марки от седем копейки с двуглави орли и печати от различни градове в Русия; писмото се сгъваше на три по ширината на листа, за да се пъхне в тези пликове.

Това беше кореспонденцията на мама и татко, когато са били още годеници, а също кореспонденцията на мама и татко с роднини, познати, съученици, приятели от семинарията и университета, таткови ученици и ученички, с мнозина от които той не губеше връзка.

Можете да си представите колко важни мисли е имало в тая кореспонденция, колко философски спорове, обсъждане на различни въпроси от морален и политически характер, горещи спорове по повод романите на Тургенев, Толстой, Достоевски и разгорялата се идейна борба между марксисти и народници; колко сърдечни думи и пламенни изрази на любов и приятелство е имало в тия писма; колко семейни грижи и радостни известия за появата на бял свят на нови деца.

Тъй като не обичах да чета, както и поради това, че от дете ми беше внушено свещеното правило да не подслушвам, да не шпионирам, да не чета чужди писма, аз никога не бях чел писмата, които се пазеха в татковия скрин… и сега много съжалявам за това, защото те може би са съдържали по-голямата част от духовния живот не само на моите родители, но и на цялото тогавашно руско образовано общество, за което вече никога нищо няма да науча от първоизточник…

Количеството на писмата странно намаляваше и веднъж — малко преди Първата световна война — се завърнах у дома и заварих татко да унищожава писма. Той стоеше до отворения скрин и едно по едно ги четеше, после ги накъсваше на дребни парченца и целият под беше осеян с тях, но татко не ме забеляза и продължи да ги чете набързо, механично да ги къса на ситни парченца и да ги пуска на пода, при което очите му бяха насълзени, и той често сваляше от носа пенснето си и го изтриваше с долния край на сюртука си.

Все още без да ме забелязва, събра куп накъсана хартия, парченца от пликове със сини марки и печати, отнесе ги с леки стъпки в кухнята и започна да ги хвърля в запалената печка.

И едва след като си изцапа маншетите със сажди, той се обърна и изведнъж ме забеляза, усмихна се с малодушна, жалка усмивка, като че ми искаше прошка за нещо.

И аз заплаках, без да зная защо.

Вече споменах, че една книжка, подарена ми някога от вятската баба — татковата майка — се наричаше „Вълшебният рог на Оберон“, а за другата нищо не си спомнях, и ей сега преди малко, след повече от седемдесет години, си я спомних:

„Спящата красавица“

Ярката безвкусна корица представляваше замък, обрасъл с розови шипкови храсти и сред бодливите цъфнали храсти лежеше спяща красавица, а над нея наведен стоеше прекрасен юноша с кадифена дреха и барета с фазаново перо. Той докосваше с устни румената буза на спящата красавица и тя, събудила се изведнъж, се оглеждаше наоколо с възхитени очи:

Ах, колко дълго съм спала!

И всичко наоколо оживяваше.

Съдържанието на тази приказка е известно на всички, но тогава аз я научих за първи път. Понякога ми се струва, че това е приказка за моята душа: в ранната си младост, може би още в детски години, тя се е убола с вретеното на злата магьосница и е заспала. Спала е, докато някой не се е промъкнал при нея през бодливия, непроходим гъсталак на шипковите храсти и не я е докоснал с устни.

И моята душа се е събудила…

… „В един и половина сутринта събуди ме навън славеев зов. Недей да спиш! Не стигна ли нощта? Забравяш, че роден си за любов! Забрави ли над люлката си ти как зеленеел царственият рай, а ти говореха на теб «Убий! Презирай! Не люби! Мрази докрай!». Догдето тънел съм в безшумен сън, без чувства, без надежди и слова, душата ми като слепец навън е бродила в пътеки на съня. Отстъпвайки на всяка крачка, тя безмълвна като сляпа се люлей. «Родена съм била за любовта! Не мога да убивам аз, недей!» Събудих се и тихо си лежах, поставил бузата си на дланта. О, колко дълго, колко страшно бях заспал! И тъй е странно, че не съм сразен, че славеи са господари нам, че този свят не е за смърт роден, а за добро и за любов, аз знам. Лежах във сълзи, в полусън, ранен… Трептяха кехлибари във гората, през боровете идваха към мен розовите пръсти на зората…“

… тя ме целуна…

БОМБАТА

Въпреки слуховете в града, че анархистите имат намерение на Коледа да хвърлят бомба в епархийското училище, ние отидохме там на елха — татко, леля и аз, — а малкия Женка оставихме у дома с бавачката.

В епархийското училище започнаха да правят елхи сравнително отскоро, защото се смяташе, че елхата е древногермански езически празник, който не е присъщ на православното християнство. Преди това на Коледа в епархийското училище уреждаха празненства от рода на коледни народни представления на куклен театър с църковно библейски сценки.

Но сега за коледния празник намислиха да направят елха, макар да я смятаха за чисто немска традиция.

Решихме да идем на елхата след известни колебания. Леля смяташе, че е по-добре да не ходим, а татко решително заяви, че слуховете за бомба не са нищо друго освен фантасмагории на изплашени еснафи и не вярва, че някой — дори най-краен анархист-социалист — ще се реши да хвърли бомба в такова мирно учреждение каквото е епархийското училище и при това на Коледа, когато повечето ученички са се разотишли за ваканцията по други енории, където са техните родители — уездни или селски свещеници, а в училището са останали само сираците, които няма къде да отидат.

— Но на елхата ще присъствува архиереят — каза многозначително леля.

— И какво от това? — попита татко.

— Ще поискат да му светят маслото — каза леля.

— Глупости, те не убиват архиереи. Убиват губернатори — каза татко с такава увереност, като че му беше най-точно известно кого именно убиват анархистите.

Вече не ми се ходеше на елхата, макар че с голямо нетърпение очаквах тази вечер, в която щеше да има вълнуващ коледен чай в дебели епархийски чаши в компанията на момичетата ученички, сред които понякога се срещаха чудно миловидни, въпреки лошо скроената и грубо ушита униформа от светлосин шевиот в съчетание с гумени обувки мъжки фасон, девойки с бели ушички и коси, прибрани на тила в особени мрежички с някакъв тъмен цвят, подобен на цвета на мухите, с коси прибрани с кръгли гребенчета, които откриваха гладки момичешки челца.

В студената трапезария, където трябваше да слизаме по двама по желязната стълба, в сутерена върху дълги маси без покривка до всяка чашка сладък чай имаше басмена торбичка със сладки, пестил, кримски румени ябълки и мандарини, чиито кожички при натискане с пръсти така хубаво пръскаха дребни капчици ароматично етерично масло…

След известни колебания беше решено да идем, а Женка да оставим у дома.

Леля облече най-хубавата си синя копринена рокля, гарнирана с валансенски дантели, издаващи нежна миризма на поизветрял френски парфюм и цъфтящ бъз.

Татко си облече официалния сюртук, а аз си сложих твърдо колосани маншети и колосана обърната якичка, която така вълнуващо охлаждаше добре измития ми врат, взех носна кърпа, напръскана с одеколон, и забравил за опасността, която ни заплашва, възбуден и нетърпелив седях в тъмната трапезария, където луната светеше върху паркета със своята студено зелена светлина, и чаках часовникът музикално да отброи седем удара.

… нощта бе чудна, снежна, над комините на къщите в червеното небе се издигаха прави стълбове дим и хвърляха летящи сенкн върху покривите с пухкави снежни калпаци; коледните звезди трепкаха и меняха цвета си в черното небе, а месецът бе тъй ясен и тъй вълшебно светеше, сякаш бе слязъл от страниците на „Нощта преди Рождество“ на Гогол…

Сладко скриптеше снегът под галошите на минувачите, тръгнали семейно на елха при познати; като поскърцваха с плазовете, меко, почти нечуто се плъзгаха шейни и в острия студен въздух, леко пощипващ ушите, техните звънчета стъклено звънтяха и се чуваше музикалното подрънкване на големите хлопки, нашити по хамутите на пъргавите файтонджийски кончета.

Понякога в дъното на тъмна уличка, водеща към морето, ми се привиждаха сенки на хора с бомби, и тогава ме обхващаше страх и съжалявах, че не си останахме у дома.

Тази вечер всичко бе както винаги: отначало очаквахме да дойдат почетните гости в помещението на началничката на училището, високомерна знатна дама, получила прякора „пуйката“, заради цвета на носа си и за изпъчените си гърди, стегнати в тъмнолилава коприна.

Моето самолюбие, както винаги, страдаше от това, че в разкошната гостна с меки копринени кресла, елегантни табуретки, дивани и лампиони с дантелени абажури, сред именитите гости, пристигнали със закъснение, до архиерея с овална панагия[1] на гърдите, обсипана със скъпоценни камъни, блестящи особено ярко върху черното леко расо, до дебелия генерал с големи еполети и червена аненска лента през рамо, до дами с капели и боа от щраусови пера татко и леля изглеждаха като бедни гости, поканени тука от снизхождение.

Аз непрекъснато трябваше да тракам с още неизтритите токове на новите си обувки и да се кланям на всички страни, дори да целувам пухкавата ръка на архиерея, при когото отивах за благословия, и той като ме гледаше с лицемерна нежност, спря очи на острата ми коса, вчесана на крив път, мазна и лъскава от брилянтина, и каза:

— Надявам се, че в тези смутни дни от теб ще израсне верен слуга на императора и на православната църква.

В отговор още веднъж тракнах с токове по дебелия килим и странешком се отдръпнах, като усещах по устата си мириса на ароматен глицеринов сапун.

Началничката покани всички ни в голямата бяла актова зала, където се издигаше чак до тавана скромно украсена, още незапалена елха, покрай стената стояха с бели престилки и пелеринки ученичките от епархийското училище и зловещо се чернееха три грамадни, закръглени в горната си част прозорци. Те гледаха към градината на епархийското училище, където смътно проблясваха на лунната светлина дървета, превърнати от студа сякаш в някакви бели разклонени корали.

Като видя трите черни прозорци с вдигнати пердета, началничката почервеня от възмущение, при което носът й наистина стана червено-сивосинкав, пуйчи. С властен жест тя извика при себе си дежурната пепиниерка[2] и изсъска в ухото й:

— Нима не знаете, че тук искат да хвърлят бомба? Незабавно дръпнете пердетата.

Побледняла, с пламнали уши, като се плъзгаше по паркета сякаш на кънки, пепиниерката се втурна да дръпне пердетата и белите батистени волани изшумяха с халките си по тела и закриха прозореца, като отделиха белия свят на студената актова зала от черния свят, който от всички страни окръжаваше епархийското училище.

Началничката се настани в креслото между архиерея и генерала, махна с тантелената си кърпичка и в същия миг пазачът на училището, с коси гъсто намазани с масло от кандилата, запали конеца на барутния шнур; в миг огънят обиколи елхата от долу до горе по спирали и стотици свещички озариха с трепкаща светлина актовата зала, студеният въздух веднага се затопли, гръмна хор от високи момински гласове, започна празничната вечер, и всички забравиха за бомбата.

Излезе най-малката ученичка, вкопчи длани седна в друга и със силен момчешки дискант издекламира на един дъх традиционното коледно стихотворение:

… „Улицата в сняг покри се, бърза пак сама майка-зима, гост яви се с бяла пелена. Носи тя под пелената си елхица и люлеейки главата, песничка си пей“…

Вече не помня как беше нататък.

И всичко се повтори както миналата година: тичането по слабо осветените коридори, надничането в тъмните, пусти и студени класове, където замръзналите прозорци тайнствено блещукаха на лунната светлина, после чай в дебелите чаши и басмените торбички с подаръци, и блажената неловкост, която изпитвах, седнал между две миловидни ученички, изпотили се под мишниците, после се пръскахме, като натискахме мандаринените кори, и след чая малката пъргава ученичка бързо произнесе молитвата:

„… благодарю тебя создателю, еже сподобил еси нас“… и така нататък…

Тая вечер, като тичах по чугунените стълби на епархийското училище, се вмъкнах в канцеларията, където леля по съвместителство изпълняваше и длъжността книговодител, и още веднъж се възхитих от поставения върху писалището старинен канцеларски прибор за писане от печена глина, или както сега казват — от керамика, в който най ме привличаше чашката с пясък за попиване, от дупките на която някога, когато още не е била изнамерена попивателната хартия, се сипел върху изписания с мастило лист много ситен златист пясък, после пясъкът бил изсипван обратно в чашката, и мастилото вече не цапало.

(Впрочем понякога изписаната с мастило хартия била изсушавана и по друг начин, като се нагрявала леко над шишето на запалена лампа).

Тук в чекмеджето се търкаляха няколко подострени гъши пера, каквито от времето на Гогол вече никой не ползуваше. Разцепените връхчета на тия проскубани, изпохабени пера пазеха следите на черното като туш канцеларско мастило от миналия век, правено от шикалки, и това ме караше да си представям света на гоголевските чиновници, които скърцат с гъшите си пера върху ясенови шкафове сред купища стари дела, а наоколо се разнася някаква миризма като че от червен восък и от мишки — архивната миризма на дореформените учреждения.

… всичко мина благополучно…

… Бомба не хвърлиха. И като се връщах по студа с татко и леля по мразовитата улица у дома, аз скришом миришех ръката си, която след тайното стискане на нечия нежна девическа длан цялата ухаеше на одеколон с дъх на цветя.

А звездите в черното, полунощно небе се бяха развихрили с пълна сила и студът хапеше не на шега.

[1] Панагия — малка иконка с образа на Богородица, обикновено украсена със скъпоценни камъни, която православните епископи носят с верижка на гърдите като знак за техния сан. — Б.пр. ↑

[2] Пепиниерка — девойка, завършила женски институт — пансион и останалата там за педагогическа практика. — Б.пр. ↑

СВИНСКАТА МАС

Семейната легенда гласи, че когато съм бил на не повече от две години съм влязъл в кухнята, където мама се канела да пържи соленки във вид на пръчици и върху силно затоплената печка в чугунено котле кипяла топена свинска мас.

Кой знае как съм успял да докопам котлето, обърнал съм го и кипящата мас се изляла право върху мене. Надал съм бил такъв кански писък, че по цялата наша улица „Базарна“ прозорците почнали да се отварят, както става винаги при някое произшествие.

Крещял съм непрестанно най-малко пет минути и мама, загубила ума и дума, ме обливала с вода, посипвала с талк, мазала с вазелин, смъкнала ми рокличката, цялата в петна от стопената мас.

Сякаш нямало вече спасение за мене.

Мама и готвачката, като видели как пълното котле с кипяща течност се обърнало, били уверени, че с мене е свършено. Но станало чудо. Цялата течност някак си така се изляла покрай главата ми, че само една капка попаднала на тялото ми — върху гърлото — и тя била причината за адската ми болка, която как да е, бързо минала. Така за цял живот на гърлото ми остана белег.

Оттогава, щом почна да се бръсна, кожата върху тоя стар белег се съдира и от най-малкото невнимателно докосване на бръснача, тъй че трябва да му слагам памук или да го мажа със стипца.

Когато мама разбрала, че съм цял и невредим, целунала изгореното ми гърло, намазала го с вазелин, посипала го с оризова пудра и със свойствения и украински хумор казала:

— Сега ти си ми белязан, а бог белязва немирниците.

Мама приписваше чудното ми спасение на двете въртолчета на темето ми.

Смяташе се, че само късметлиите имат две въртолчета на темето. Не мисля, че животът ми е бил особено щастлив. Имало е в него, разбира се, и несполуки, но в общи черти преживях живота си в щастлива мъгла, както казваше един мой незабравим приятел, вече покойник.

Във всеки случай няколко пъти съм бил на косъм от смъртта и винаги по щастлива случайност съм оставал жив: например през Първата световна война, на румънския фронт, в предпланините на Карпатите немски снаряд се пръсна буквално под краката ми; подхвърлен бях нагоре и после стоварен на земята; наоколо лежаха петима убити войници; непромокаемото ми палто беше скъсано и надупчено от десетки парченца, каската на главата ми на много места беше издраскана и хлътнала, но аз самият останах невредим, ако се изключи малката рана в горната третина на дясното ми бедро, при което дори костта не беше засегната.

Спасили ме бяха от сигурна смърт двете въртолчета на темето.

И когато се намирах в Одеския лазарет, близо до улица „Базарна“, и лежах на балкона в пъстрата сянка на акациите, си спомних своя кански вик, като прасе, което колят, а също изкривеното от ужас мамино лице, когато кипящата мас се изливаше от котлето върху мене, но само една капчица попадна върху гърлото ми и за цял живот ми остави белег, подобен на белега върху горната част на дясното ми бедро…

БОБОРИКИН

Понякога у нас за цял ден идваше братовчед ми Саша, син на татковия по-голям брат чичо Николай Василиевич.

Саша беше една година по-голям от мене и една година по-рано почна да носи вместо рокличка панталонки, които изведнъж, по вълшебен начин, го превърнаха в момче. Цяла година завиждах на Саша, на панталонките му, на късо остриганата му с машинка глава, но най-после и на мен ми чукнаха четирите години, махнаха ми рокличката, която ме правеше да приличам на момиче, остригаха ме ниско и ми обуха панталонки.

Сега Саша нямаше за какво да вири нос пред мене и като че се изравнихме по възраст. Панталонките ни сближиха.

Саша беше приветливо, добро момче и имаше нашата фамилна иронична усмивка. Не беше немирник като мене, но не беше и прекалено скромно, скучно-послушно дете. Той беше на пет години, аз — на четири. По цял ден играехме, тоест тичахме из къщи от стая в стая, преобръщахме със смях мебелите, надпреварвахме се да видим кой по-далече ще скочи, пръскахме се с вода в кухнята, пъхахме се под дивана в гостната и накрая си рисувахме мустаци и бради с дървени въглища от самовара и правехме театър: на бърза ръка представяхме нещо, като жестикулирахме и тичахме един подир друг.

Помня как нарочно счупихме термометъра и дълго се занимавахме на пода да раздробяваме живачна капка на множество блестящи малки топченца, които се търкаляха като перли на всички страни по пода, а ние пълзяхме из цялата стая, събирахме ги в една голяма, малко сплескана капка и безкрайно ни учудваше способността на живака да се раздробява и раздробява на части, без да губи сферичната си форма, и пак да се слива в едно голямо топче.

Живакът ни се струваше вълшебна течност и когато ни казаха, че не е течност, а метал, дълго не можехме да повярваме.

… а аз, откровено казано, и досега не вярвам…

То се знае, че за счупения термометър изядохме калая, но мъжествено понесохме хокането, защото се чувствувахме едва ли не приобщени към тайните на науката.

Добре помия една наша игра, която наричахме „Боборикин“. Чувахме как възрастните в гостната, като спореха за съвременната литература доста често произнасяха смешната дума „Боборикин“.

Ние със Саша нямахме представа, че това е фамилното име на известния в това време писател Боборикин. Думата Боборикин по силата на своята фонетика имаше за нас значението на звук, който се получава при преобръщането на извития виенски люлеещ се стол, който стоеше в гостната до фикуса.

Татко обичаше да седи в люлеещия се стол, да се поклаща и да чете книга или вестник. За възрастните столът беше част от обстановката. За нас със Саша столът-люлка с жълтата му плетена седалка и също такъв гръб, с извити ръчки, с плазовете, на които така леко се люлееше, беше едновременно и стол-люлка и част от някакъв гъвкав дървен предмет, и лодка, и дори беседка, когато го обърнехме нагоре с плазовете.

Обичахме да преобръщаме люлеещия се стол с плазовете нагоре, при което, когато се чукваше о пода с гъвкавите си букови ръчки, той няколко пъти подскачаше, като издаваше звуци „бо-бо-бо“, поради което нарекохме нашата игра със стола-люлка „Боборикин“.

Играта на „Боборикин“ се състоеше в това, че преобърнатия стол покривахме отгоре с килимче, така че между седалката и килимчето се образуваше тайнствен тесен проход, през който трябваше да пропълзим по корем в полутъмнина, кихайки от прахта на килимчето над нас.

Обикновено лазехме един след друг със смях и бутане и се измъквахме на светло, после се премятахме презглава по пода и изпадайки в някакъв необясним, див възторг силно крещяхме:

— Боборикин! Боборикин!

… сега милия Саша отдавна го няма на тоя свят, и столът-люлка отдавна е изчезнал заедно с другите мебели от моето детство, но и досега при вида на подобен стол-люлка нещо в глъбините на съзнанието ми възкликва:

— Боборикин! Боборикин!

ПРОПАДНА ЯЗДЕНЕТО НА МАГАРЕ

Всяка сутрин, като дръпнехме встрани жълтото кадифено перде и вдигнехме решетестите жалузи, виждахме отляво топлото октомврийско слънце, току-що изгряло над Средиземно море. То беше изскочило от морето някъде срещу италианската граница, бе започнало своята дневна обиколка и сега висеше златисто в съвсем безоблачното, но възмътно небе, редом с разрошените върхове на няколко стари африкански палми, израсли на Английската променада[1], и морето под слънцето сияеше като метално розов стълб от хоризонта до кея, още пуст в тоя ранен час.

Като обикаляше небосвода, но без да излиза от полето на зрението, слънцето залязваше вдясно от нас, ако се застане с лице към морето, далече зад тясната пясъчна ивица на аеродрума, където от време на време стръмно се издигаха и полегато кацаха пътнически самолети с вече осветени илюминатори.

Мрачно-червеното слънце се скриваше зад нос Антиб, зад неговия черен силует, който винаги ме караше да си представям яхтата „Бел ами“ на Мопасан, както и самия него, мустакат, с капитанска фуражка, мрачно наблюдаващ веригата на Приморските Алпи, пурпурното небе над снежния връх Естерел, който непрестанно менеше своите багри и откъдето обикновено зимата идваше на Лазурния бряг.

Запомних един такъв щастлив, безгрижен ден. Беше съвсем наскоро преди няколко години.

От сутринта до вечерта, докато слънцето извършваше своя път от Вентимили до нос Антиб, ние ходехме из терасите, на които е разположена Ница, отдолу нагоре, по сенчестите й хоризонтални улици и по другите й, стръмни вертикални улици, като почнахме разходката си от кея с неговите разкошни, макар и поостарели хотели, палми, магнолии, цветни чадъри на кафенетата на открито — чак догоре, до оная част на града, където бяха построени много разкошни белоснежни санаториуми, в които сред планинския въздух, безупречно чистите и ярки морави зад железните огради гаснеха незабелязано и благоприлично богаташи, заради чието спокойствие санаториумите за туберкулозни се наричаха просто хотели и с нищо не издаваха зловещото си предназначение.

Полюбувахме се на древноримските развалини, посетихме музея на Матис, закусихме на откритата тераса на малко студентско ресторантче, а денят все не свършваше и не свършваше — нежен златист ден на късната средиземноморска есен в курортния град, вече видимо опустял, тъй като летният сезон бе свършил, а зимният още не бе започнал и всичко бе поевтиняло.

Понякога под краката ни сухо шумоляха опадалите листа на дивите кестени.

Изкачихме се по няколко доста стръмни стълби, докато стигнем гробищата и доста трудно открихме в белия, грижливо пометен, чистичък град на мъртвите бронзовия паметник на Херцен, чиято набита, плещеста фигура, руска брада и дълги коси, разпилени отзад върху яката, стояха съвсем чуждо сред беломраморните надгробни паметници с чуждестранни надписи.

… о, колко много събития бяха станали от времето, когато са докарали тялото на Херцен от Париж и са го погребали тук, под високия черен кипарис с малки кафяви шишарки… Този кипарис отдавна го няма. На мястото му расте друг кипарис, много по-млад и по-зелен от онзи, първия кипарис. Херцен не доживя до Парижката комуна, до Ленин, до Октомврийската революция… Малко хора в Ница знаят кой е Херцен. Дълго търсихме гроба му и ако не беше един работник, който поливаше с пластмасов тънък яркозелен маркуч здравеца в гробищата, може би не бихме го и намерили. Но работникът с широки панталони и летен каскет ни показа пътя към паметника и добави:

— Зная, той е бил ваш велик революционер, който е ненавиждал самодържавието и е искал свобода и независимост за Русия. Всеки русин трябва да се гордее със своя Херцен.

Постояхме дълбоко замислени пред бронзовия Херцен и бавно слязохме надолу, в италианската бедна част на Ница, която беше в поразяващ контраст с разкошната Ница на Английската променада, казиното, хотел Негреско, крайморската градина, засадена с някакви чудновати дървета като чадъроподобните пинии, столетните секвои и постлани с цветни фаянсови плочки, като грамадна баня…

Оркестърът тъкмо беше свършил да свири Вагнер, музикантите в морска униформа се разотиваха с инструментите си вече в калъфи и в открития павилион останаха само празните пюпитри, които заедно представляваха нещо като чертеж или дори скелет на току-що завършилата увертюра — на всичките й току-що заглъхнали акорди.

Червеното слънце вече завършваше своя път и бе готово да потъне зад нос Антиб, позлатявайки Английската променада, по която, както си представях, някога е вървял с широката си крачка Маяковски — сянката на Маяковски — като от време на време е изваждал от джоба на панталоните си малък бележник, спирал се е за минута и е стъпвал с грубата си обувка върху бордюра на моравата — записвал е в него някакви стихове, като например:

… „да обичаш — значи да изтичаш в двора в черна нощ и с брадва да сечеш дърва, и със свойта сила да играеш ти“…

Така се замислих и заплетох в правото и обратното движение на времето, че не усетих кога сме стигнали до средата на крайморския парк и тук изведнъж видях картината, която ме порази с нещо много познато, но много далечно, отдавна-отдавна забравено.

В края на тротоара стоеше магаре, заобиколено от богати деца — момченца и момиченца с дънки, красиви якета, раирани фланелки, пуловери поло и миниполи, с малки бели пистолети и механични кукли с полупроводници, които не само си отваряха и затваряха очите и казваха „мамо“ и „татко“, но дори можеха да изпеят кратката английска песенчица за Мери и нейната овчица.

Децата по ред се качваха на магарето и под надзора на своите баби, дядовци или надути бони с пелерини като същински, вдовици кралици, правеха малка разходка около парка, където неоновите лампи вече светеха върху леко извитите горе стълбове.

Собственикът на богато накиченото магаре — с разни звънчета, хлопатари и пискюлчета — току слагаше парите в дебела кожена кесия, окачена на рамото му, точно както правеше у нас в Александровия парк дядото, който караше козлетата.

… и тогава изведнъж започнах като че ли да се потапям бавно в глъбините на времето…

… излязох да се поразходя и видях на една полянка в Отрада магаре, обкръжено от деца. Оказа се, че магарето се дава под наем за езда: пет колейки за една обиколка на поляната. Тук вече бяха всичките ми приятели: Женка Сопата, красавицата Надя Зора-Зорница, Мишка Галий, Жорка Мелников, по прякор Любеницата, Васка Овсянников, по прякор Поничката, Джулиета Арнери, контето Стасик Сологуб, по-малката сестра на Сопата — Тася, по-малкият брат на Стасик — Янек, наистина не толкова издокаран както брат си Стасик, но също си го биваше, нашият Женка и вече не помня кой още.

Дядото току отваряше кожената си кесия и внимателно пущаше в нея петачетата. След всяка обиколка той погалваше магарето по сивата му кадифена муцуна.

Почти цялата наша компания вече бе се изредила да язди. Видях как Женка Сопата плати петаче, покачи се тромаво на магарето и смело препусна в кръг, като си поклащаше краката и правеше приветствени жестове към Надя Зора-Зорница, която се беше обърнала встрани и снизходително се подсмиваше. Предвкусвах как изящно ще скоча върху магарето, ще препусна в истински кавалерийски кариер около полянката, стегнат, строен, безстрашен и, разбира се, няма отпуснато, като чувал, да се треса на гърба на магарето и да клатя крака като Сопата, а ще нахлупя козирката на ученическата си фуражка току над очите като същински Печорин, и няма дори да погледна Надка Зора-Зорница — нека знае, че трябва да заслужи любовта ми.

Тъй като нямах в джоба си нито грош, а вече се готвеха да откарат магарето на друго място, помолих собственика да ме почака една минута и изтичах у дома.

— Татко! — развиках се от прага. — Моля те! Дай ми по-скоро пет копейки, иначе ще откарат магарето!

Татко мълчеше.

— Всички вече яздиха, само аз не съм яздил — казах аз, като си поех дъх.

Не се съмнявах, че татко много ще се зарадва на щастливото стечение на обстоятелствата, че в Отрада са докарали магаре, на което може да се язди, и без много приказки ще ми даде пет копейки: нали знаех, че ме обича и на драго сърце ще ми достави тая радост, още повече че язденето на магаре имаше малко спортен характер, а татко обичаше да повтаря: „в здраво тяло — здрав дух“.

Но като погледнах татко, неговото недоброжелателно замръзнало лице със строги очи, разбрах, че вече е видял бележника ми с трите двойки, и че съм проявил непредпазливост като не съм го скрил по-добре.

— Моля ти се, татенце — захленчих жално аз.

— И след всички тия двойки имаш съвест да яздиш магаре? — попита татко и брадата му затрепери, което не предвещаваше нищо добро.

— Татенце! — замолих се аз. — Давам ти честна благородна дума, честен кръст, че вече никога в живота си няма да имам нито една двойка!

— Не! — твърдо, грубо отряза татко.

Не можех да го позная. Той винаги беше толкова добър.

— Татенце, моля те — виках аз, — нима ти се свидят пет копейки? Хайде, моля ти се… Иначе ще отведат магарето, и тогава…

Представих си ужасната картина как отвеждат магарето и сълзи рукнаха от очите ми.

— Не! — още по-строго отряза баща ми.

— Но защо, защо? — ридаейки попитах аз, като отлично разбирах, че за всичко са виновни двойките. — Кълна ти се, ще се поправя!

— Аз казах — студено отсече баща ми.

… разбрах, че всичко е загубено…

Когато татко произнасяше съдбоносните думи „аз казах“, това значи, че никаква сила в света няма да го накара да промени решението си.

Татко беше много добър човек и аз много го обичах, но от време на време го хващаше такъв инат, какъвто не съм срещал: тогава ставаше като камък. Разбрах, че за нищо на света няма да ми даде парите, и всичките ми мечти да препусна с магарето край Надя Зора-Зорница рухнаха безвъзвратно.

И все пак продължавах да хленча и държах татко за ръкавите със зловещо твърди някакви „непреклонни“ маншети.

— Аз казах! — повтори татко. — И се махни от очите ми, двойкаджия такъв!

Продължавах да плача, да се кълна и давам честна дума, че ще се поправя, пусках от носа си мехури, но нищо не помагаше. Татко беше неумолим. Ненапразно името му беше Петър, което значи камък.

Тогава изтичах обратно на полянката с надежда да уговоря собственика на магарето да пояздя на вересия. В краен случай можех да заложа при него ученическия си колан.

Обаче закъснях. Бяха откарали магарето на друго място и цялата наша боса команда вече играеше на годеница между дърветата.

Като видя разплаканото ми лице, Надя Зора-Зорница тръсна английските си къдри и с ирония попита:

— Какво, не можа ли да намериш пари?

— Нищо подобно — казах аз.

— А защо си плакал?

— Просто паднах от стълбата и си ударих коляното — отвърнах аз и минах покрай Надя Зора-Зорница с жалка усмивка, като накуцвах и си давах вид, че коляното наистина много ме боли.

Но Надя Зора-Зорница не ми повярва.

После дълго скитах сам и накуцвах над морето, над нашето Черно море, което, както гласи казаното в енциклопедичния речник, е само залив на Средиземното море с нос Антиб, зад който залязваше медночервеното есенно слънце…

[1] Променада — място за разходка. — Б.пр. ↑

ЧЕРНИЯТ МЕСЕЦ МАРТ

… едва стигнахме до Александровската колона и мама седна на пейката край розариума, а аз изтичах нагоре по високото и започнах да се изкачвам по хлъзгавите розови гранитни стъпала към лабрадорския[1] полиран цокъл на колоната, за да погледна отгоре морето, когато времето изведнъж се промени: слънцето се скри зад прииждащите облаци, задуха северният вятър, морето се покри със зайчета, Дофиновка потъна в мъгла.

Веднага ми се отщя да се качвам на цокъла и оттам, както обикновено, да се спускам по корем надолу по хлъзгавите гранитни архитектурни детайли подобни на дебели перила — не зная как се наричат.

Видях как мама хвана с ръка шапката си, готова да литне заедно с воалетката; вихър студена прах ме бръсна в лицето. Когато изтичах до мама, тя седеше някак си сиротно сгушена в черния си демисезонен жакет със седефени копчета и от вятъра шлейфът на дългата й пола плющеше, макар тя да го стискаше с колене. На коленете й лежеше чантичката от моаре с резервен чифт мои гащички акуратно сгънати на четири.

Бях вече голямо момче, карах шестата година, но предвидливата ми майка знаеше, че по време на разходка всичко може да се случи и тогава лесно ще й бъде да смени мокрите ми гащички със сухи, което неведнъж е ставало в Александровския парк.

Откакто се роди братчето ми Женечка, наречено Гугутче, мама, погълната от грижи около новото си бебе, престана да ме води на разходка. Но сега, когато Гугутчето малко поотрасна и укрепна и го кърмеше специално наета дойка, мама реши пак да ме води на разходка в Александровския парк на чист морски въздух.

Тя избра слънчев ден, но март се оказа коварен месец. Времето рязко се измени, а мама беше много леко облечена, без топла пелерина, само по костюм.

В парка беше пусто и неприветливо, дори знаменитият дъб, ограден с чугунена решетка, посаден тук от император Александър, клонест и гол, изглеждаше още по-тъмен от студения вятър и в подножието му тук-там сред пожълтялата миналогодишна трева се валяха жълъди.

Измръзнах в малкото си моряшко палтенце. Стана ми скучно и пожелах да се върна у дома, но мама реши да поостанем още с надеждата, че времето ще се оправи.

… При нас през черния месец март времето се менеше по няколко пъти на ден…

Обаче март се оказа коварен месец. Докато мама чакаше времето да се оправи, аз тичах около розариума, където високите рози бяха огънати като дъга към земята още от зимата и по тънките им коралови стъбла бяха закрепени калаени пластинки с названията на сортовете.

Потискаха ме черните голи дървета, черната земя, тъмните облаци, които северният дофиновски вятър гонеше над сърдитото море, и черната, превита фигура на мама с орловото перо, треперещо върху шапката й, пепелявите й устни, сивеещи под воалетката, засилваха в душата ми предчувствието за нещо зловещо, което ще сполети нашето семейство.

Мама поседя малко на пейката и без да дочака времето да се подобри, смени мокрите ми гащички със сухи и ме поведе към къщи, като все гледахме да сме с гръб към острия мартенски вятър.

През нощта се събудих, защото започна някаква суетня вкъщи и запалиха самовара. Татко, облечен, седеше на стола до маминия креват, държеше мама за ръката, всяка минута слагаше длан до бузите й и говореше:

— Боже мой, Женечка, ти гориш… ти цялата гориш…

Той тръскаше термометъра, слагаше го под мишницата на мама, след известно време го изваждаше, поднасяше го към очите си, хващаше се за главата, и пак тръскаше живака, и пак пъхаше термометъра под мишницата на мама.

Мама лежеше и се мяташе от треска и татко подпъхваше под краката й изплъзващото се одеяло. После хвърли върху одеялото дебелото си зимно палто, но мама продължаваше да трепери. Чувах как тракат зъбите й.

… запариха сушени малини и светлината през зеления абажур на татковата лампа, донесена от трапезарията в спалнята и поставена на маминия скрин, се смесваше с червения цвят на светещата в нощния здрач на спалнята чаша, напълнена с огненомалинов чай. Димящата чинийка трепереше в татковата ръка…

Татко подложи под гърба на мама възглавницата и тя, седнала по нощница и отпуснала назад обезсилена глава, пиеше с лъжичка, горещата течност.

Заспивах и често се събуждах ту от плача на малкото братче Женка, ту от нечии предпазливо тревожни стъпки, ту от сухата, раздираща кашлица на мама, ту от местенето по стаята на нощната лампа или от червеното езиче на свещта. Веднъж чух, че часовникът удари два пъти.

Сутринта на мама й стана още по-лошо.

У дома всичко тръгна наопаки. Но все пак татко отиде на училище, макар че се върна по-рано от обикновено.

— Женя гори!… — с отчаяние произнасяше татко като заклинание, без да знае какво да предприеме. — Женя гори! Женя гори!

През нощта, когато вече спях, милосърдната сестра, извикана от Стурдзовската община, слагаше на мама вендузи и аз се събудих в мига, когато сестрата с бяло боне на главата, засукала ръкави, манипулираше с малък факел, пламтящ със зловещ спиртен пламък и хвърлящ върху тапетите летящи сенки.

Видях как спиртният пламък облизваше вътрешностите на кръглите стъклени вендузи и после вендузите като че от само себе си прилепваха към мургавия оголен гръб на мама и всмукваха кафявата й плът, която изцяло запълваше кръглата празна вендуза.

Вендузите отначало обхващаха целия гръб на мама, после милосърдната сестра ги откъсваше и се чуваше звук като при отпушване на шише и маминият гръб ставаше целият нашарен с червени кръгчета, а мама стенеше и я преобръщаха по гръб и поставяха вендузи на гърдите и на хълбоците, и странните летящи сенки на горящия спирт пак шареха по тапетите, по захабените им кафяви букети.

Татко се надяваше, че след вендузите мама ще почувствува облекчение, но на нея й беше лошо както преди. Лежеше с притворени очи, с разпуснати коси, увита с две одеяла, и върху тях бяха метнати нейната пелерина и татковото палто.

… от сухите й напукани устни излиташе тежко дишане…

… Нощта се смени с деня, денят се смени с вечерта, от стая в стая преминаваха светлините на свещите и нощните лампи, татко направи на мама компрес от спирт и видях как мама нежно, с усилие му се усмихна като че искаше да го ободри и как устните й почти беззвучно прошепнаха:

— Не се вълнувай, Пиер. Просто съм настинала от тоя коварен мартенски вятър. Струва ми се, че вече съм по-добре.

Но й ставаше все по-зле и по-зле.

У дома се появиха лекари. Готвачката току тичаше в аптеката и донасяше оттам все нови и нови лекарства. Престанах да усещам времето.

… отначало един лекар, после друг, после чух страшната дума „консилиум“…

Преместиха креватчето ми от спалнята в трапезарията и го сложиха към стената срещу кафявия параван, зад който живееше баба. Също тук на дивана, пренесен от гостната, повиваха малкия Женечка и промиваха очичките му с борова вода. Виждах как дойката разтягаше корсажа си, изваждаше голяма, подобна ни виме гърда и пъхаше в неговата мъничка тъжна устичка кораловото зърно, което сякаш израстваше от кафявото кръгче на грубата кожа.

После някой от чуждите произнесе думите:

— Възпаление на белите дробове.

Чух ги иззад вратата, оттам, където през цялото време нещо кипеше на газов котлон в медната тава за сладко.

Никой вкъщи освен мене не лягаше да спи. Не помня вече обядвахме ли, или не обядвахме. Струваше ми се, че хапвахме на крак в кухнята: цялото жилище беше на разположение на лекарите. По масите и скриновете, дори върху столовете — навсякъде бяха наредени някакви чинии, чаши, чинийки, в които беше натопен памук. През цялото време внасяха и изнасяха легени. Появи се кръгъл порцеланов съд с дръжка, наречен „подлога“. Къде го подлагаха, можех само да се досещам.

Татко не се миеше и не се преобличаше. През цялото време беше в новия си сюртук, който пред очите ми сякаш извехтяваше — мачкаше се, прашеше се, износваше се. Татковите маншети, винаги толкова чисти, бели, малко се замърсиха, косата му беше невчесана, брадата му се изкриви настрани, пенснето му през цялото време падаше от носа и се люлееше на шнурчето като махало, стъклата побляскваха, отразявайки огненото слюдено прозорче на газовия котлон.

Докторите през цялото време ту си отиваха, ту идваха с лекарските си чанти, в които се чуваше потракването на хирургически инструменти.

През цялото време правеха нещо на мама, но аз не знаех и не разбирах какво именно.

Лекарите бяха съблекли сюртуците си и със запретнати ръкави миеха над легена ръце, а татко им поливаше от каната, и все пръскаше своите панталони и обувки.

Спомням си вечерта, гостната, превърната в нещо като операционна, където на масичката с албумите гореше стеаринова свещ в меден свещник с потекли зелени следи, а на чинията до пинцета и скалпела имаше много хубавички малки стъклени ампули — като мънички спринцовки — с медни дънца и стоманени остриета.

… чух, че това е замразяващо средство със страшно, почти вълшебно название:

хлоретил…

Един млад лекар ме повика с пръст и, очевидно от съжаление, но и с желанието да ме развлече, натисна медното копче и хлоретилът пръсна в пламъка на свещта, при което ситните му като роса капчици избухнаха в мъглява дъга, запукаха и ми напомниха как обичах да пръскам с мандаринова коричка свещите на елхата.

Миризма на етер се разнесе из гостната.

Младият доктор ми даде спринцовката с остатъка от хлоретил и аз известно време се забавлявах да пръскам на свещта, около която веднага се образуваше пукащ ореол като дъга и при тая привидна празничност нашата гостна с разместени мебели придобиваше още по-зловещ вид.

Впоследствие научих, че лекарите открили в гръдната или коремната кухина на мама, или някъде другаде гнойно огнище, което на всяка цена трябвало да се отвори и гнойта да изтече навън. Те правели една след друга пункции, но не могли да го открият. На мама й направили единайсет дълбоки хирургически пункции, но въпреки всичко гнойното огнище не било намерено.

… и досега думата „единайсет“ има за мене зловещ смисъл…

Не зная кога, рано сутринта или късно вечерта, през вратата внесоха две черно-сиви кислородни възглавници. На няколко пъти отиваха с файтон за такива възглавници, макар аптеката да беше на две крачки.

Татко непрекъснато отваряше своя скрин, изваждаше от него пари и даваше на лекарите, медицинските сестри, файтонджиите, готвачката — за лекарства, за кислородни възглавници, за да ги доставят от аптеката.

В спалнята, където пренесоха мама обратно от гостната, чух странно хъркане. Приближих се до вратата и със страх погледнах мама. Към хъркащата й уста бе притиснат черният каучуков респиратор на кислородната възглавница, която милосърдната сестра навиваше на тръба от противоположната страна, като че изстискваше от възглавницата остатъците от спасителния кислород, докато в същото време готвачката внасяше през вратата нова силно издута кислородна възглавница.

От устата на мама продължаваше да излиза хъркащо сухо дишане. Светлината на лампата върху скрина беше затулена с един том от енциклопедията на Брокхауз и Ефрон и върху маминото лице падаше сянка, която се сливаше с черните й разпуснати коси. Свято вярвах в лечебната сила на така безумно скъпия кислород, който бе докарван с файтон две денонощия подред, денем и нощем, в тъмни, много леки възглавници.

Уверен бях, че мама скоро ще оздравее, още повече че докторите се разотидоха с потракващите си чанти в ръце.

Вкъщи вече нямаше суетене и аз се съблякох сам и си легнах, като известно време още чувах в трапезарията тежкото дишане в спалнята и шума на каучуковия респиратор на кислородната възглавница.

Събудих се късно. Капаците на прозорците в трапезарията, където спях, бяха вече отворени. През прозореца светеше мартенското, предвеликденско слънце. Вкъщи беше необикновено, неестествено тихо. Влезе готвачката празнично вчесана, облечена с нова блуза, каза ми да стана, обу ми дълги вълнени чорапи и ми помогна да закопчея с кукичките копчетата на обувките. После ми оправи блузката, наскоро ушита от парче вълнен плат, останал от мамината зимна пола. Учудих се, че готвачката не ме води в кухнята да се измия.

Тревожеше ме някаква необикновена, сякаш неделна тишина в жилището. Готвачката ме погледна тъжно, прекръсти се и каза:

— Бог прибра майка ти. Умря твоята майчица. Да вървим.

Хвана ме за ръката и ме въведе в тихата, разтребена спалня, където в горния край на маминия креват на шкафчето гореше кандило. На кревата лежеше мама със затворени очи и гладко вчесана коса, главата й бе леко наклонена встрани, с едва забележима неподвижна усмивка на устата, почерняла от лекарства, ръцете й бяха скръстени на гърдите, а челото й мазно блестеше и отразяваше кроткото, съвсем неподвижно и изненадващо прозрачно езиче на запаленото кандило.

Татко стоеше до кревата без пенсне, с уморени очи, и тъжно гледаше мама. Приближих се до него и се сепнах от това колко силно тропаха токовете на новите ми обувки.

Татко сложи ръка на рамото ми и каза:

— Няма я вече твоята майчица.

Гледах мама, нейното неподвижно, със затворени очи лице, в което долавях нещо японско, склопените й черни мигли с още неизсъхнала последна сълзичка, червеното кандило до главата й, покритото до кръста с одеяло тяло, като че вече непричастно към нищо и в същото време така обикновено, земно, и макар съвсем ясно да разбирах, че мама е умряла, все още не можех да схвана, че отсега нататък тя ще бъде винаги мъртва.

Не изпитвах нито ужас, нито скръб, душата ми още не беше подготвена за истинско, дълбоко страдание и чувствувах само, че в нашето семейство беше станало нещо ужасно, макар само по себе си да беше нещо обикновено.

Помня как татко, като не знаеше как да се държи в тези първи часове на бездействие и тишина, седеше в стола-люлка и се поклащаше с очи, устремени някъде далече, там, където зад прозорците така необяснимо просто и обикновено си съществуваше и живееше своя делничен живот нашата улица с трополенето на файтоните, стъпките на пешеходците, подвикванията на вехтошарите, скърцането на ръчните колички.

Разбирах, че мама е умряла, но още не можех напълно да проумея, че това е завинаги: та мама беше все още тук, до нас, наша, със своето смугло-блестящо чело и с появила се лека, кротка усмивка, която оставаше неподвижна.

По това време някой от възрастните вече ми беше разказвал — може би, дори самата мама — за опити с умряла жаба, която може да се накара да движи крачетата си под въздействието на електрически ток върху мускулите й. Дори знаех, че подобни движения на умрялата жаба се наричат галванически.

Седнах на татковите колене и като се люлеех заедно с него в стола-люлка, попитах, не може ли някак си да съживим мама. Нима няма такова средство?

С усмивка, която може да ти скъса сърцето, татко ме погали с ледена ръка по главата и с дълбока въздишка каза, че, уви, такъв начин няма.

— А електричеството? — попитах аз, без да разбирам какви страшни душевни рани му нанасям.

— Уви — отговори татко.

Но аз не мирясвах.

— А защо умрелите жаби могат да правят галванически движения? Татенце, моля те! — извиках разпалено. — Помоли да направят на мама галванически движения. Тя ще отвори очи и пак ще бъде жива.

— Уви — повтори татко, като продължаваше да ме гали по главата с ръка, на която аз усещах неговия венчален пръстен. — Дори да отвори очи — каза татко, — това ще бъде за съвсем кратко и тя ще си остане мъртва.

— Значи завинаги ще бъде мъртва? — ужасен попитах аз, като за първи път осъзнах цялата непоправимост на онова, което се случи с мама.

— За съжаление — промълви татко, — електричеството е безсилно пред смъртта.

Той продължаваше да стои неподвижно, загледан някъде напред, по лицето му минаваха тръпки, разбирах, че прави усилие да заплаче, но не можеше и това раздираше сърцето му.

… о, ако можеше да плаче, да ридае!…

… Но той само гледаше напред с почервенели, неподвижни очи.

Мислех си, че всичко това — мама в кревата, кандилото, татко в стола-люлка, Гугутчето в ръцете на дойката, аз и тишината у дома — ще си остане така завинаги и аз все някак ще трябва да се примиря, да свикна.

Но всичко много скоро се измени.

Жилището се изпълни с разни познати и непознати хора. Двама семинаристи с куртки, някакви познати или дори роднини на татко, седяха в гостната и пишеха некролог за „Одесский лист“, а дългите им коси висяха над листа. Отначало некрологът беше голям и дълъг, после за икономия взеха да го съкращават, съкращават, съкращават, както обикновено се съкращава телеграма, така че в края на краищата на другия ден във вестника, сред другите големи, многословни некролози на разни богаташи, се появи в тънка траурна рамка почти незабележим мъничък некролог, където под тъничко кръстче името на мама беше напечатано в съкратен вид, някак по сиромашки: „Е. И. Катаева“.

През цялото време самоварът кипеше в кухнята, хората пиеха чай, ядяха сандвичи със салам, дойде майстор да вземе мярка за ковчег и в тази неразбория изведнъж изникна модистката Фани Марковна, която веднага се залови да шие на мама рокля, бяла, булчинска, като през цялото време докато шиеше, плачеше.

Как настаниха мама в ковчега и кога се появи ковчегът у дома, не помня, навярно съм спял, но като се събудих на заранта, видях, че маминият креват в спалнята стои празен, покрит с марсилско одеяло и нямаше вече кандило върху шкафчето, а отгоре на мраморната му плоча беше останало само мазно кръгче от него. Това ме успокои. Помислих, че всичко се е разминало, но като прекосих празната, добре изметена, измита, разтребена спалня, където във въздуха още се усещаше етерната миризма на хлоретила и на всякакви други лекарства, първото, което видях на прага на гостната беше ъгъл на бял ковчег там и изправен църковен свещник с дебела запалена свещ.

Ковчегът беше сложен косо в стаята, върху нещо високо, в същия ъгъл до фикуса в зеленото буре, където неотдавна бях видял да стои друг ковчег, не бял, а кафяв, с умрелия чичо Миша.

Маминият ковчег беше дървен, добре посребрен и от него по краищата се подаваха книжни дантели, което го правеше да прилича малко на отворена кутия шоколадови бонбони.

В ъглите на ковчега горяха четири църковни свещи.

Мама лежеше в бялата, набързо тропосана рокля, със скръстени високо на гърдите ръце и в тях имаше малка иконка, която не зная кой беше донесъл.

Вратата на антрето за към стълбата беше широко отворена, огледалото там бе покрито с чаршаф, по пода бяха разхвърляни насечени смърчови клонки, а до вратата стоеше изправен капакът на ковчега; покрай него през цялото време влизаха и излизаха познати и непознати хора, роднини, съседи или просто разни хора от улица „Базарна“, дошли от любопитство. Загубих се в тая тълпа и се чувствувах самотен, като все още не разбирах напълно, че мама е умряла завинаги. Все ми се струваше, че хората ще се разотидат, ковчега ще го изнесат, и от някоя стая ще се покаже мама с Гугутчето в ръце, ще ми се усмихне — и животът ще продължи радостно и задружно както преди.

После започнаха църковните молитви.

Появиха се свещеници, които в антрето надяваха през глава траурни брокатени филони и кадифени лилави калимавки. Обади се басът на дякона, изпод сребърното капаче на кадилницата блъвна уханният дим на тамяна и запълни всички стаи на малката ни квартира, всички нейни ъгълчета, и стана душно, а през пепеляволюляковите валма видях трепкащите езичета на восъчните свещи и позлатеното чело на мама, като че намазано със светено масло и сенките от тъмните й мигли върху отслабналите й страни сякаш още по-силно побелели през тая нощ.

Това продължи два дни, а на третия видях през прозореца, как пред нашия главен вход на улицата спря висока бяла катафалка с черни колела и у дома влязоха така наречените „мортуси“ — с черни тесни палта с големи сребърни копчета, с черни адмиралски триъгълни шапки, обшити с траурен ширит.

Вдигнаха ковчега и го понесоха надолу по стълбата, при което татко и най-близките роднини се стремяха да го поддържат с раменете си и го крепяха особено внимателно на завоите на парадната стълба.

… чуваше се високото пеене на църковния хор от хористи в сини широки дрехи с пискюли…

В ръцете на мортусите димяха черни насмолени факли. Конете, покрити с бели мрежи, с черни капаци на очите като слепи, с щраусови пера на главите стояха мирно в очакване да вкарат най-после ковчега с мама в катафалката и да я накичат от всички страни с венци от книжни и порцеланови изкуствени цветя, украсени с бели ленти от моаре с надписи от едри печатни букви, изрязани от златна, сребърна или черна гланцова хартия.

Зад катафалката стояха три или четири стари карети — в случай че по пътя за гробищата някой от изпращачите се умори, да може да седне.

Погребалната процесия тръгна надолу по улица „Базарна“ и мина покрай аптеката, където през прозорците зловещо блестяха шишета с разноцветни течности; някъде отстрани се мярна магазинът на Джуджетата, пред който стояха мадам Джудже с изкуствено подпълнената си коса и мъжът й Джудже, в ръка със старото си сукнено бомбе с пожълтяла бяла копринена подплата, и изпращаха с уплашен вид маминия ковчег.

Татко ме водеше за ръка по паважа след катафалката и аз през цялото време гледах двете големи черни колела, които бавно, неотклонно завиваха ту на ляво, ту на дясно от нас.

Погребалната процесия се движеше уморително бавно, свещеникът често-често размахваше кандилницата, в която сякаш като през прозорчета се виждаше да тлеят въглени, и тамянът на облаци се стелеше във въздуха, а времето беше студено, коварно, черно, мартенско.

Скоро се уморих и заедно със Саша ни качиха в каретата, тапицирана със старо войнишко сукно. Много ни хареса да пътуваме с карета и да дишаме застоялия въздух вътре.

После каретата, като се клатушкаше из ямите по пътя, мина под арката на гробищната порта с икона, украсена с розови книжни цветя. Трябваше да докарат мама до входа на черквата, към която водеше пуста, тъжна алея, да я внесат в църквата, там да я опеят, а после да я отнесат в приготвения вече гроб и да я погребат.

Право да си кажа това беше голямо мъчение за нас и всички тайно желаеха церемонията да завърши час по-скоро, та да си отдъхнем.

Обаче тъкмо да я изнесат, и пристигна познатият ми телеграфист и донесе в кожената си чантичка на колана телеграма от Екатеринослав, където се съобщаваше, че две мамини сестри — леля Наташа и леля Маргарита — тръгват с влак за Одеса, с който ще пристигнат чак утре и молят да не се погребва Женя без тях.

Така погребението се отлагаше с още един мъчително тягостен ден.

Извадиха маминия ковчег от катафалката и го отнесоха на ръце в параклиса при гробището — по-скоро морга, построена специално за подобни случаи до портала на гробището. Захлупиха мама с капак и тя остана сама, а ние с татко се върнахме с файтон вкъщи, където всичко беше вече разтребено, измито, проветрено и се чуваше само мляскането и гугукането на малкия Женечка, когото дойката кърмеше, седнала в гостната на креслото под фикуса, на същото място, където върху две допрени маси за игра на карти малко преди това стоеше ковчегът с мама.

… Тая нощ спах лошо, през цялото време си представях мама в ковчега сама в параклиса, а старата монахиня при светлината на свещ за пет копейки чете псалтира, мърмори и гълта думите, кръсти се и с наплюнчен набръчкан пръст прелиства една след друга вехтите страници на черната книга с кожена подплата, проядена от червеи…

Жал ми беше за мама и заедно с това се страхувах да мисля за нея, представяйки си как тя изведнъж отхвърля капака на ковчега, отваря очи и сяда на възглавницата, напълнена с талаш. Тези мисли, смесени с тягостни сънища така ме измъчиха, че едва станах от кревата, който вече бяха успели да върнат на постоянното му място между маминото и татковото легло.

… започваше последният ден от пребиваването на маминото тяло на земята…

Влакът от Екатеринослав закъсняваше. Невъзможно беше да се чака повече. Ние с татко тръгнахме с файтон за гробищата и по пътя минахме край Чумка, грамаден зловещ хълм, образувал се на това място, където в отколешна черна година погребвали умрелите от чума в един общ гроб, заливали труповете с врял катран, посипвали ги с изгасена вар и чак тогава ги затрупвали с пръст. Израсъл голям хълм, почти планина. По него поникнала трева, бурен, магарешки бодил и това място останало да напомня за оная ужасна година, когато по улиците минавали каруци, натоварени с мъртви тела, и навсякъде пламтели огньове, в които изгаряли покъщнината заедно с постелите на мъртвите, като всичко това измъквали с куки и обливали къщата с карбол.

Носеха се смътни слухове, че в Чумка се крият приказни богатства: пръстени, брилянти, огърлици, които в оная страшна година хората не се решавали да свалят от покойниците и ги заравяли в земята заедно с всички скъпоценности. Предприемчиви спекуланти предлагали на общината много пари, за да им разреши да направят разкопки на Чумка, но винаги им отказвали, понеже се опасявали, че Черната Смърт ще се изскубне от земните недра ни пак ще почне да коси с хиляди жителите на града. Като минахме с файтона покрай Чумка, си представих, че чумата вилнее в нашия град, на улица „Базарна“ и затварях очи, та да не видя високия, вече започнал да се раззеленява хълм и се молех на бога по скоро да отминем и да не се заразя от чума.

Когато влязохме в параклиса, вече пълен с хора, видях отворения ковчег, отрупан с розови и лилави зюмбюли и под тях бялата рокля на покойната мама. За една нощ затворените й очи бяха хлътнали, лицето й, леко наклонено към възглавницата, бе запазило все същата лека усмивка, а в ъгъла на вече съвсем почернелите й устни забелязах бяла капка гной. Някой бе сложил на челото на мама бяла лента с напечатана молитва и някакъв студент бе разкрачил дървения статив на фотоапарата си, нагласяваше обектива към маминото лице, после вдигна ръка с нещо металическо и в него ослепително избухна магнезий, който изпусна нагоре бяло облаче дим и завинаги останаха запечатани ковчегът, покойницата в бяла рокля, венците, лентите, свещеническите одежди, татко при горната част на ковчега, а може би и мене до татко.

… а мамините сестри още не бяха дошли от Екатеринослав и беше невъзможно да се чака повече…

Църковните камбани в гробището се обаждаха равномерно, еднообразно, продължително и довеждаха до полуда; главата ми се въртеше от техните бемоли, удрящи като чук по слепоочието; прилошаваше ми от неприятната, сладникава миризма на увяхващите зюмбюли.

Няколко семинаристи почнаха бавно да покриват ковчега с капака; ето вече маминото лице се скри от погледите, но точно в тая минута в параклиса се втурнаха сестрите й — леля Наташа и леля Маргарита, — току-що пристигнали със закъснелия влак от Екатеринослав. Те бяха с връхни палта, с нови траурни шапки с креп, с пътнически чанти в ръка — идеха направо от гарата.

С вкаменени лица се приближиха до ковчега и семинаристите пак свалиха капака.

— Женя! — извика отчаяно леля Маргарита, като видя маминото леко наклонило се, отслабнало лице.

Леля Маргарита приличаше на мама, имаше същото пенсне, също такива черни вежди, само че бе много по-млада, току-що свършила гимназия. Леля Маргарита започна да целува челото и ръцете на покойницата мама.

Леля Наташа падна на колене пред ковчега, сведе глава, шапката й се изкриви настрана, и сълзи рухнаха от добрите й очи.

Гробищните камбани продължаваха да набиват в ушите своите бемоли и пак покриха ковчега с капака, този път завинаги, макар аз все още да не бях в състояние да разбера това: в моите представи мама все още беше жива, макар и неподвижна.

Едва когато се озовах пред дълбокия пресен гроб, от дъното на който двама гробари изхвърляха последните лопати глина, и ковчега с мама сложиха на края на гроба, и аз видях почвата в разрез, от горе до долу, от черния слой към кафявия, а после към светложълтия, пясъчния, влажния, и един работник почна да забива с чук гвоздеи в капака на ковчега, а после почнаха не с платнище, а по нашенски — с въжета да спускат ковчега в стесняващия се гроб, от чийто стени потекоха струйки суха глина, примесена с някакви коренчета на растения, и спускаха дотогава, докато ковчегът не се спря с четирите си краища на дъното, и хористите запяха, и татко вдигна буца глина и като сомнамбул я хвърли долу, така че се чукна о високия наклонен капак на маминия ковчег, а после работниците грабнаха лопатите и някак необяснимо бързо започнаха да затрупват ковчега с пръст, така, че скоро на мястото на гроба израсна голяма заострена купчина, която по очертанията си малко напомняше на ковчег — едва тогава се пробудих от странния сън, в който е била потопена душата ми през цялото време, и разбрах голата истина, че току-що бяха заровили дълбоко в земята моята майка, че никога вече няма да я видя, и горещи, неудържими, горчиви, обилни, блажени сълзи рукнаха от очите ми, а татко, сложил ръка на рамото ми, мълвеше:

— Това е всичко. Няма я вече нашата майчица. Ах, ако можех да плача, да се изплача като тебе. Но нямам сълзи. Бог ме е наказал, не мога да плача…

Вдигнах лице и високо над себе си видях сухите му очи и разбрах каква болка, каква мъка изпитваше той, който не можеше да плаче.

Някаква жена, струва ми се Акилина Савишна, с черна забрадка, развърза една кърпа и извади оттам голяма чиния с бяла купчина коливо — сладка оризова каша, гъсто посипана с пудра захар и наредени на кръст разноцветни мармаладови бонбони от фабриката на братя Крахмалникови и започна да раздава на гробищните просяци, които подлагаха шепи или подаваха своите скъсани арестантски шапки.

Когато се върнахме вкъщи, аз пръв с облекчение изтичах по стълбата на втория етаж и започнах да дърпам телта на звънеца. Бях пълен с впечатления от последните дни и бързах да ги споделя с мама.

— Мамичко! — възбудено извиках аз и заудрях с крака затворената врата. — Мамичко!

Вратата се отвори и на прага видях дойката с братчето ми Женка в ръце. Почувствувах сладникавия мирис на великденски зюмбюли и изведнъж си спомних, че мама е умряла, че току-що я погребахме и никога вече в живота няма да си имам майка.

И сякаш изведнъж пораснах с няколко години и без да бързам влязох в нашия опустял дом.

[1] Лабрадор — полускъпоценен камък, безцветен, бял или сив със зеленикави или синкави оттенъци, който се употребява за украса на постройки и направа на дребни предмети. — Б.пр. ↑

ПОЛЕДИЦАТА

Кой знае защо се придаваше особено значение на това, че съм се родил по време на поледица.

В това нямаше нищо особено. В нашия град през зимата, особено през януари, много често ставаха поледици. Така наречените „морски сирени“ — мъглите — прииждаха от южната страна на града и го потопяваха в млечносива рехава пелена, а после ако от север почнеше да духа богоявленският вятър, всичко наоколо се заледяваше.

Вълшебна картина представляваше поледицата денем на яркото зимно слънце или нощем при блясъка на звездите, но да се ходи по хлъзгавите тротоари беше почти невъзможно и акушерката, която бързала да ме поеме, сигурно неведнъж е падала по пътя и е вървяла с чантата си на прибежки, хващайки се или за стените, или за стволовете на акациите, покрити с дебела кора лед.

Веднъж в едно старо течение от „Нива“ една година преди раждането ми, намерих фотография със заглавие „Небивала поледица в Одеса“ или нещо от тоя род: полуповален телефонен стълб, подпрян с друг стълб и помежду им напречна греда, така че се получаваше нещо като голямо печатно А, затънало в заледена преспа.

От телефонния стълб висяха скъсани жици, покрити с лед, а отпред до колене в пряспата стояха стражар с топла качулка и вратар с дървена лопата в ръка, в кожух и бяла престилка с нагръдна плочка отпред.

Зажумели срещу слънцето, те позираха в поза „мирно“ на неизвестен фотограф любител, доброволен кореспондент на „Нива“, някакъв студент или гимназист — снимал с продължителна експозиция, покрил своя груб дървен фотографически апарат на триножник и главата си с черно покривало, под което приличаше на циклоп (сянката му беше излязла в предния план на снимката), а отзад можеше да се забележи размито изображение на нашата улица „Базарна“ с двуетажни къщи и една шейна.

… Може би в това време вече започнало раждането, мама крещяла на своето легло, а Акилина Савишна държала ръката й, като от време на време попивала потта от мургавото й чело…

ПЪРВА ЛЮБОВ

Беше късна есен и в пустинния Александровски парк дърветата стърчаха вече голи, черни, но бе още топло и аз отидох на срещата без шинел.

Тя се показа в края на една алея дълга като живота, осеяна с дребни пожълтели акациеви листа.

Тя също беше без палто, във всекидневната си гимназиална униформа, в черна сатенена престилка с кръстосани презрамки.

За цял живот запомних нейните още детски обувки с копчета, мушамената й ученическа чанта, кутията й за моливи, върху която се виждаха няколко полуизтрити ваденки. На средното пръстче на дясната й ръка имаше вдлъбнатинка от писалката и малко мастилено петно.

Тя беше на четиринайсет години, аз — на петнайсет.

Определих й среща, макар да нямаше никаква нужда от това: можехме да се виждаме дори всеки ден у тях или на гости при приятелките й.

… но ми се струваше, че трябва непременно да й определя среща; самата дума „среща“ вече ми завъртяваше главата и ми обещаваше рай…

О, как се боях, че може да не дойде! Но тя пристигна точно в определеното време, в три часа подир обед след часовете. Нейната акуратност граничеше с равнодушие и аз още тогава почувствувах нещо безнадеждно.

Имаше гъсти кестеняви коси, носле с лунички, малка упорита брадичка, кафяви вече по женски влажни очи с изпъкнали клепачи, дребничка, но стройна фигура, на която много отиваше всекидневната й, добре скроена тъмнозелена ученическа рокля с тесни ръкави без дантелени маншети. Беше свалила униформената си черна касторена шапка със светлозелена панделка и кръгъл монограм и я държеше за ластика заедно с чантата в едната ръка, а с другата си оправяше косата.

Стояхме един срещу друг сред грамадното, навяващо страх пустинно пространство в здрача на есенния парк: слабичък гимназист и малка гимназистка, още почти момиченце.

… Виждам двете фигурки, застанали една до друга, но без да се сливат — нейде там в дъното на есенната алея, сякаш без начало и без край…

Миришеше на съхнещи, току-що подстригани храсти, на вечнозелената мирта, на божи дръвчета и на южен бор. Розите в розариума бяха вече покрити със слама против измръзване, небето над нас меко светеше — топло, чисто, нежно, леко мъгливо и толкова тъжно, че бях готов да заплача.

— Получих вашето писъмце — каза тя сдържано.

Тръгнахме един до друг и дълго мълчахме, тъй като не намирах думи да й обясня защо е било необходимо да й определям среща. Тя чакаше търпеливо и аз, чувствувайки… (нататък са задраскани осемнайсет реда)… и такава безнадеждна мъка обхвана душата ми, че… (зачеркнати са шест реда)…

„Веднъж можеш да се влюбиш, веднъж само от душа… Любовта ще бъде чиста, като пролетни лазури, като капчици роса, във извивката на листа“…

Аз знаех, че това е любов за цял живот…

СЛЪНЧЕВОТО ЗАТЪМНЕНИЕ

Качих се на тавана на новия четириетажен съпритежателски дом на улица „Пироговска“ номер три, където наскоро се бяхме преместили, а после през капандурата излязох на покрива, легнах върху розовите горещи керемиди и зачаках началото на слънчевото затъмнение. Пространството около мене беше все от керемиди — еднообразно повтарящ се рисунък от плочки, и в техните вдлъбнатинки едва забележимо сивееше лятната прах, довеяна тук от булевард „Французки“, където освен коли и файтони доста често профучаваха автомобили с облаци син бензинов дим и се носеше с гръм и звън електрическият трамвай.

Това беше малко след началото на Първата световна война и всеобщата мобилизация, когато в нашия град всичко се поуталожи и баба ми — мамината майка, която така весело прекарваше у нас лятото, свирейки на пиано валса на Жулиета или марша на Фауст, изведнъж спешно замина обратно в Екатеринослав от страх, че турската флота може да почне да обстрелва Одеса…, когато в света се възцари знойна августовска тишина, дълбока и зловеща…

И… толкова „бременна“…

Оттук, от покрива, нищо не виждах, нито булеварда, нито морето, макар да знаех, че то някъде потайно се синее зад градините на вилите.

Знаех, че по-нататък следват стръмните брегове, белият фар и ниви със зрееща царевица със сухи съцветия като метлички и със зелени наливащи се кочани, а зад тях — чужди страни, и някъде там се води война, което все не можех да повярвам…

Около себе си виждах само ограниченото пространство от сиво-розови керемиди, обезцветеното от зноя небе и слънцето след пладне, от което те заболяват очите, ако си без очила. Гледах слънцето през силно опушено стъкло и виждах през тъмната сиво-кафява повърхност яркобялото му блестящо кръгче.

… странно, че слънцето изглеждаше толкова малко…

Слънчевото кръгче бе толкова ясно, точно, вечно, че не ми се вярваше да има затъмнение, което на всичко отгоре да е предсказано стотици години напред.

При това отлично разбирах, че някъде в световното пространство вече се носи черният конус на студената лунна сянка и някъде той вече се е докоснал до земното кълбо и се приближава към мене. Знаех, че долу, на двора, вече стоят неподвижно хора и гледат през опушени стъкла.

Целият град беше пълен с хора с черни стъкла на очите, като слепци.

Но аз бях сам, ограничен от пространството на керемидения покрив с розовите, тухлени стълбове на комините.

… В природата настъпи тишина, както винаги пред слънчево затъмнение…

И все пак не вярвах, че ще има затъмнение. Бялото сякаш магнезиево кръгче беше както и преди в безукорна геометрична форма, ясно и недосегаемо.

Не откъсвах поглед от опушеното стъкло, обърнато към слънцето с кадифеночерната си повърхност, тук-там с кафяви петна. Това беше стар похабен фотонегатив, опушен на свещ. По него все още се забелязваха някакви смътни очертания на хора, дървета, скали, лодки.

И сред тоя странен мъгляв свят бялото кръгче на слънцето оставаше рязко чуждо.

И изведнъж забелязах в крайчеца му отначало някаква неравност, нарушила геометричната завършеност на небесното тяло, после щръбка, превърнала се постепенно в дупка, черна, овална, като че направена от клещи за продупчване на билети, после ослепително белият диск на слънцето се превърна в полумесец и аз почувствувах в косите си полъха на звездния студ.

… сянката на Луната бързо се плъзна по полята на миналите и бъдещите сражения… по Добруджа, по Молдавия, по лозята на Скуляни, където някога е живял моят прадядо капитан Елисей Бачей, където се е родил дядо ми — бащата на мама — генерал Иван Елисеевич Бачей, по склоновете на Карпатите, където лежах с пронизан от куршум крак…

И където рота пехотинци с червено знаме… крачеше…

1969–1972 г.

Переделкино

Издание:

Автор: Валентин Катаев

Заглавие: Късчета живот или Вълшебният рог на Оберон

Преводач: Люба Мутафова

Година на превод: 1983

Език, от който е преведено: руски

Издание: първо

Издател: Държавно издателство „Отечество“

Град на издателя: София

Година на издаване: 1983

Тип: роман (не е указано)

Националност: руска

Печатница: ДП „Димитър Благоев“ — София, ул. „Н В. Ракитин“ 2

Излязла от печат: 30.IX.1983

Редактор: Жела Георгиева

Художествен редактор: Йова Чолакова

Технически редактор: Методи Андреев

Художник: Галя Георгиева

Коректор: Маргарита Чобанова

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/15085

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Като насън

Лимончо и Рошльо

Пенснето

Писмо до внучката

Златни орехи

Френска борба

Бибабо и билбоке

Скетинг-ринг

Пързалката

Замръзналото море

Лекуването на зъба

Запалителен шнур

Музика

Живопис

Театър

Фойерверки

Болестта

Звезди в прозореца

Риболов

Попчета със скариди

Делфинът

Буря в морето

Яхта играчка

Взрив на водород

Разливите

Бягство в Акерман

Моделът Блерио

„Хотел «Централен»“

Халеевата комета

Скъпи играчки

Ограбването на вестникарската будка

Децата на капитан Грант

Ловене на врабчета

Лекцията

Църковното вино

Японецът

Кибритените клечки

Съкровища

Късче фосфор

Изстрел от покрива

Слонът Ямбо

Паноптикум

Герои от руско-японската война

Илюзионът*

Историята с котките и стария генерал

Бадер, Уточкин, Макдоналд…

Ернест Витоло

… Бутилката

Футбол

Съперникът

Смъртоносното клеймо

Томбола-алегри*

Шестостенен брикет

Малка дисертация за квартирантите

Припадъкът

Дървеното войниче

Сандъкът

Монетата

Супената лъжица

Малки улични произшествия

Скъпоценните вкаменелости

Атонски лимон в гарафа

Патрони, хвърлени в огън

Топенето на леда

Саморъчно направената количка

Огледалото

Животът на Днестър

Мандолината

Преди Великден

Раждането на братчето

В горните слоеве на атмосферата…

Семената

Малкият черен пудел

Файтонджията

Гюле в цокъла на Дука

Микроскопът

Елмазената корона

Валякът

… Смъртоносният скок

Тетрадката с картинките

Лелините поклонници

Детската ми представа за смъртта

Човешкият мозък

До гушата в пясъка

На поклонение в Киев

Грамофонните иглички

Безжичният телеграф

Вечеринката

Ние сме деца челядинки!

Александровският парк

Гибелта на „Петропавловск“

Земетресението

Рибено масло

Падащи звезди

„Чупи катинара!“

Фани Марковна

Мама на улицата

Джуджетата

Аптеката

Удавницата

Вълшебният рог на Оберон

Разхлабителното

Татковата закуска

Олиото

Блещукането на коледните снегове

Ватрушки* със стафиди

Дървено масло за кандило

Парафиновото пате

Татковият скрин

Бомбата

Свинската мас

Боборикин

Пропадна язденето на магаре

Черният месец март

Поледицата

Първа любов

Слънчевото затъмнение

Допълнителна информация

Заслуги