АРТЪР КЛАРК, ДЖЕНТРИ ЛИЙ

ГРАДИНАТА НА РАМА

ЧАСТ ВТОРА

Превод: Надежда Гаврилова

chitanka.info

През 2130 година в Слънчевата система пристига загадъчен, очевидно безлюден чужд космически кораб. Когато „Рама“ отлита към своята следваща незнайна спирка, са разкрити много чудеса, но на малко от загадките са намерени разумни отговори. Едно е очевидно: всичко, което са направили тайнствените конструктори на „Рама“, са го направили тройно…

Осемдесет години по-късно втори чуждоземен кораб пристига в Слънчевата система. Този път Земята го очаква и наблюдава. Но всичките години на подготовка се оказват недостатъчни за хората да разрешат рамианските загадки. „Рама II“ е населена, но с рамиани. Всяко следващо разкритие засилва тайнствеността на кораба и експедицията на земляните в него завършва трагично, включително и опитът да бъде унищожен чуждоземният кораб.

„Рама II“ напуска Слънчевата система. На борда й се намират трима човеци — двама мъже и една жена, които са забравени при отпътуването на експедицията. Пред тях е неизвестността на пътешествие, каквото не е преживяло нито едно човешко същество. А в неговия край — нима някой би могъл да каже след колко години ще дойде? — вероятно се крие истината за „Рама“…

В „Градината на Рама“ Артър Кларк и Джентри Лий са създали ново, поразяващо продължение на историята, започната с класическия роман на Кларк „Срещи с Рама“ — единствен по рода си в жанра на научната фантастика, спечелил всички най-големи награди.

7

Никол беше седнала на обикновен кафяв стол, на стената зад нея нямаше нищо забележително. Носеше един от космонавтските костюми на МКА, който беше обичайната й униформа по времето на Нютоновата експедиция. Никол четеше съобщението от електронен бележник, който държеше в ръце.

— Мои съграждани, земляни — започна тя, — аз съм Никол дьо Жарден, космонавт от Нютон, и ви говоря от милиарди километри разстояние. Намирам се на борда на космически кораб РАМА, подобен на двата огромни цилиндрични космически кораба, които посетиха нашата Слънчева система през последните две столетия. Тази трета РАМА също се е отправила към нашия мъничък район от Галактиката. Приблизително четири години след като получите този видеофилм. РАМА III ще влезе в орбита около планетата Марс.

След като напуснах Земята, научих, че корабите от класа на РАМА се конструират от силно развит извънземен разум. Те са елементи от обширна информационна система за събиране на данни с крайна цел обобщаване и каталогизиране на познанията за живота във Вселената. Именно с подобна задача РАМА III се завръща в околностите на нашата родна планета.

Във вътрешността на РАМА III се намира участък, който силно наподобява земните условия. Проектиран е така, че в него да се настанят две хиляди души плюс значителен брой животни и растения от родната ни планета. Точната биомаса и други общи спецификации за тези животни и растения се съдържат в първото продължение на този филм; трябва обаче да се подчертае, че растенията, и особено онези, които са високоефективни при превръщането на въглеродния двуокис в кислород, са ключовата характеристика на проекта за „землището“ на борда на РАМА. Без растенията животът на хората в РАМА ще бъде сериозно затруднен.

Очаква се в отговор на това предаване Земята да изпрати представителна група от своите жители — заедно с помощни припаси, подробно описани във второто продължение, — които да се срещнат с РАМА III на орбитата край Марс. Пътешествениците ще бъдат въведени в РАМА и ще бъдат внимателно наблюдавани, докато обитават „землището“, което възпроизвежда жизнените условия на Земята.

Поради враждебния отговор спрямо РАМА II, който по случайност причини само минимални повреди на чуждоземния космически екипаж, номиналният план за мисията на РАМА III не включва по-голямо приближаване към Земята от установената марсианска орбита. Този номинален план приема, че земните власти действително ще отстъпят пред молбата, отправена в това предаване. Не ми е известно как ще реагира програмата, заложена в РАМА III, ако на срещата край Марс не бъдат изпратени никакви човешки същества. Мога само да кажа, основавайки се на личните си наблюдения, че за извънземния разум не представлява никаква трудност да се сдобие с необходимите данни за наблюдение по друг, много по-малко приемлив начин.

Що се отнася до хората, които ще бъдат транспортирани до Марс, от само себе си се разбира, че избраните индивиди трябва да представляват широка извадка на всичко човешко, включително пол, възраст и толкова култури, колкото е разумно да се обхванат. Голямата библиотечна информация за Земята, която се изисква в третото видеоприложение, ще осигури значително количество допълнителни данни, които могат да бъдат сравнявани с данните, получени при наблюденията вътре в РАМА.

Самата аз нямам никаква информация колко дълго ще останат хората в РАМА, нито точно къде ще ги отнесе корабът, а също и защо по-висшият разум, създал РАМА, събира информация за живота във Вселената. Мога да кажа обаче, че чудесата, на които станах свидетел, откакто напуснах Слънчевата система, създадоха у мен съвършено нова представа за мястото ни във Вселената.

Времетраенето на филма, над половината от който бе предвиден за подробните приложения, беше малко повече от десет минути. По време на цялото изказване сцената не се промени. Интонацията на Никол беше премерена и добре обмислена, смисълът се подчертаваше от кратките паузи, когато погледът се преместваше от камерата към електронния бележник в ръцете й. Долавяха се известни модулации, но сериозното изражение на лицето й на практика не се промени. Само когато заключи, че рамианите сигурно имат „други, по-малко приемливи методи“ за получаване на исканите данни, в тъмните й очи проблесна силно чувство.

Кенджи Уатанабе изгледа първата половина на видеофилма с напрегната съсредоточеност. По време на приложенията обаче мислите му се отклониха и той започна да си задава въпроси. Кои са тези извънземни? Откъде идват? Защо искат да ни наблюдават? Защо са избрали Никол дьо Жарден за свой говорител?

Кенджи се присмя на себе си, защото осъзна, че тези въпроси могат да продължават безкрай. Реши да се съсредоточи върху по-разбираемите неща.

Ако днес Никол беше жива — беше следващото нещо, което си помисли, — тя щеше да е на осемдесет и една. Жената на телевизионния екран беше с прошарена коса и много повече бръчки от космонавт като дьо Жарден от експедицията на Нютон, но нейната възраст в никакъв случай не се приближаваше до осемдесет години. Може би петдесет и две, петдесет и три най-много — отсъди Кенджи.

Дали е направила този запис преди тридесет години? — чудеше се той. — Или пък процесът на стареене при нея е забавен? Нито за миг не му хрумна да се съмнява в това, че говорещата е Никол. Кенджи беше прекарал достатъчно време сред архива на Нютон, за да разпознае безотказно изражението и маниерите на Никол. Трябва да е направила филма преди около пет години, но ако е така… Все още си блъскаше главата с всичко това, когато записът на Никол приключи и на екрана отново се появи директорът на МКА.

Доктор Кох обясни набързо, че филмът ще бъде излъчен още два пъти по всички канали, а после ще бъде достъпен за всеки един от пътниците или екипажа.

— Какво, по дяволите, става тук всъщност? — запита настойчиво Макс Пъкет веднага след като на екрана отново се появи лицето на Никол. Въпросът му беше отправен към Кенджи.

— Ако съм разбрал правилно — отвърна Кенджи, като погледа филма още няколко секунди, — МКА умишлено ни е подвела за една от основните цели на нашите усилия. Очевидно това съобщение е било получено преди четири години, в периода, когато финансирането на Колония Лоуел все още беше малко несигурно. Именно тогава, след като са се оказали безуспешни всички усилия да се докаже, че видеофилмът е трик, е било решено, че изследването на РАМА III ще бъде тайната цел на нашия проект.

— Глупости — Макс Пъкет буйно клатеше глава. — Защо, по дяволите, просто не ни казаха истината?

— Мозъкът ми блокира при мисълта за свръхсъщества, които изпращат такава внушителна техника само за да съберат информация за нас — отбеляза съдия Мишкин след кратко мълчание. — От друга страна обаче, едва сега разбирам някои странности в процеса за набиране на персонал. Бях слисан, когато преди около осем месеца към колонията добавиха група бездомни американски юноши. Сега си давам сметка, че основание за подобна селекция е било условието да се задоволи изискването за „широка извадка“, което спомена мадам дьо Жарден; а дали тази специфична смесица от индивиди и умения ще роди социологично жизнена колония на Марс — това трябва да е било второстепенно съображение.

— МразяІ лъжите и лъжците — каза Макс. Беше станал от стола и кръстосваше стаята. — Всички тези политици и правителствени чиновници са еднакви — копелетата лъжат абсолютно безсъвестно.

— Но какво са могли да направят, Макс? — отвърна съдията Мишкин. — Почти сигурно е, че отначало не са възприели видеофилма наистина насериозно. Или поне не преди този нов кораб да се появи на марсианска орбита. А ако бяха казали истината от самото начало, щеше да настъпи световна паника.

— Виж сега — изрече безпомощно Макс, — аз си мислех, че съм нает за шибан фермер в Колонията Лоуел на Марс. Не знам нищо за извънземни и честно казано не искам и да знам. Достатъчно трудно ми е да се оправям с пилета, прасета и хора.

— Особено с хората — рече бързо съдия Мишкин и се усмихна на своя приятел. Въпреки яда си Макс се изхили.

Няколко минути по-късно съдия Мишкин и Макс Пъкет се сбогуваха и оставиха Кенджи и Най сами. Скоро след като гостите им си отидоха, видеофонът в апартамента им иззвъня.

— Уатанабе? — чуха да изрича Ян Макмилън.

— Да, сър — отвърна Кенджи.

— Извинявай, че те безпокоя, Уатанабе, но след хората, намиращи се под мое непосредствено подчинение, ти си първият, който получава задача. Твоята работа ще бъде да осведомиш накратко целия екипаж на „Пинта“ за Нютоновата експедиция, за двата кораба РАМА и космонавт дьо Жарден тази вечер в деветнадесет часа. Мислех, че сигурно ще искаш да се подготвиш.

— … През 2200 година всички медии съобщиха, че РАМА II е напълно унищожена, че се е анихилирала от многобройните ядрени бомби, избухнали в близост с нея. Липсващите космонавти дьо Жарден, О’Туул, Такагиши и Уейкфийлд, разбира се, се считаха за мъртви. Всъщност, както според официалните документи на Нютоновата мисия, така и според нашумелите книги и телевизионни сериали, разпространени от Хагенест и Шмит, Никол дьо Жарден вероятно е умряла някъде в Ню Йорк, островен град в средата на Цилиндричното море седмици преди изследователския кораб „Нютон“ да напусне РАМА и да се върне на Земята.

Кенджи направи пауза, за да огледа своите слушатели. Макар че командир Макмилън беше обещал на пътниците и на екипажа на „Пинта“, че видеозапис от изказването на Кенджи ще бъде на тяхно разположение почти веднага, много от слушателите си водеха бележки. Светлините на рампата опияняваха Кенджи. Той погледна към Най и се усмихна, преди да продължи.

— Космонавт Франческа Сабатини, най-популярната личност, оцеляла от злополучната Нютонова експедиция, допуска в мемоарите си, че доктор дьо Жарден може би е срещнала враждебно настроен биот или е паднала някъде в неосветените райони на Ню Йорк. Тъй като двете жени са били заедно през по-голямата част от деня — те издирвали японския учен Шигеру Такагиши, който мистериозно изчезнал предишната нощ от лагера край Бета, синьора Сабатини била съвсем наясно с количеството храна и вода, с които разполагала космонавт дьо Жарден. „Дори при нейните ненадминати познания за човешкото тяло — пишеше Сабатини — не е възможно Никол да е преживяла повече от седмица. А ако в състояние на умопомрачение се е опитала да получи вода от леда на отровното Цилиндрично море, може да е умряла още по-рано.“

От шестимата космонавти на Нютон, които не се завърнаха от срещата с РАМА II, Никол дьо Жарден винаги е предизвиквала най-голям интерес. Доктор дьо Жарден се беше сдобила с легендарна репутация още преди блестящият статистик Роберто Лопец да изкаже своето вярно предположение, основано на европейската геномна информация, пазена в Хага, че покойният крал Хенри XI е баща на Женевиев — дъщерята на Никол. Напоследък посещенията на паметника й край семейната вила в Бовоа, Франция, са се увеличили значително. Особено много са младите жени. Хората се трупат там не само за да изразят почитта си към космонавт дьо Жарден и да разгледат множеството фотографии и видеофилми, увековечаващи изключителния й живот, но също и за да видят двете изключителни бронзови статуи, създадени от гръцкия скулптор Теб Папас. Едната представлява младата Никол в спортна фланелка и шорти, на врата й е златният олимпийски медал; втората я показва като зряла жена, облечена в пилотски костюм на МКА, подобен на този, който видяхте във филма.

Кенджи направи знак към задната част на малката аудитория на „Пинта“ и светлините бяха угасени. Мигове по-късно на един от двата екрана зад гърба му започнаха да се редят диапозитиви.

— Това са няколкото фотографии на Никол дьо Жарден, които се пазеха в досиетата на „Пинта“. Справка от базата данни показва, че още много снимки, включително исторически видеоклипове, могат да бъдат намерени във фонда на библиотеката, която се намира в товарния отсек; по време на пътуването обаче ние нямаме достъп до тези данни поради ограничения в компютърната мрежа на кораба. Мисля, че засега не са необходими допълнителни данни, защото от тези фотографии става ясно, че лицето, което се появи в предаването този следобед или е Никол дьо Жарден, или съвършено нейно копие.

Едно увеличено изображение на Никол от следобедния видеофилм беше фиксирано на левия екран и с него беше съпоставена портретна снимка, направена на новогодишно празненство във вила Ардани, в околностите на Рим. Нямаше никакво съмнение. Двете фотографии определено бяха на една и съща жена. Кенджи направи пауза в изложението си, а от аудиторията долетя одобрителен шепот.

— Никол дьо Жарден — продължи Кенджи с леко приглушен глас — е родена на шести януари, 2164. Следователно, ако филмът, който гледахме този следобед, действително е заснет преди четири години, по това време тя би трябвало да е на седемдесет и седем. На всички ни е известно, че доктор дьо Жарден е била в изключителна физическа форма, която е поддържала с редовни упражнения; но ако жената, която видяхме този следобед, е на седемдесет и седем години, тогава извънземните, които са построили РАМА, трябва да са открили също така и изворът на младостта.

Макар че вече беше късна нощ и Кенджи беше много изморен, той не можеше да заспи. Събитията от деня отново и отново нахлуваха в мислите му и го възбуждаха. До него на малкото двойно легло Най Буатонг ясно усещаше, че съпругът й е буден.

— Ти си абсолютно сигурен, че видяхме истинската Никол Дьо Жарден, нали, скъпи? — запита тихо Най, след като Кенджи се беше преобърнал за пореден път.

— Да. Но Макмилън не е. Именно той изиска от мен да намекна за възможността да бъде съвършено копие. Мисли си, че всичко във филма е фалшификат…

— След нашия разговор този следобед — продължи Най в настъпилата кратка пауза — аз си припомних всички клюки за Никол и крал Хенри отпреди седем години. Срещаха се из повечето списания за изтъкнати личности. Но съм забравила нещо. Как беше установено със сигурност, че Хенри е баща на Женевиев? Не беше ли умрял вече кралят? И не държи ли кралското семейство на Англия своята геномна информация в тайна?

— Лопец използвал геноми, принадлежащи на родители и роднини на хора, които чрез брак са влезли в кралското семейство. После, използвайки открития от самия него корелационен метод за обработка на данните, Лопец установил, че за Хенри, който през 2184 по време на Олимпийските игри все още бил Уелски принц, вероятността да бъде баща на бебето на Никол е три пъти по-голяма от тази за всеки друг, присъствувал в Лос Анжелис по това време. След като Дарен Хигинс на смъртното си легло призна, че по време на Олимпийските игри Хенри и Никол са прекарали заедно една нощ, кралското семейство разреши достъпа на специалист по генетика до своя генетичен фонд. Експертът заключи, че без всякакво съмнение, Хенри е баща на Женевиев.

— Изумителна жена — рече Най.

— Наистина — отвърна Кенджи. — Но какво те накара да го обсъждаш точно сега?

— Като жена аз се възхищавам от нея, че е опазила тайната си и е отгледала сама своята принцеса.

8.

Епонин откри Кимбърли в ъгъла на задименото помещение и седна до нея. Прие цигарата, която й предложи нейната приятелка, запали я и всмукна дълбоко.

— О-о-о, каква наслада — промълви тихо Епонин, като издуха дима на малки кръгчета и го наблюдаваше как се издига бавно към вентилатора.

— Щом толкова обичаш тютюна и никотина — прошепна до нея Кимбърли, — сигурна съм, че направо ще се влюбиш в кокомо. — Младата американка дръпна от своята цигара. — Знам, че не ми вярваш, Епонин, но всъщност е по-хубаво от секса.

— Не е за мен, mon amie. — Гласът на Епонин звучеше топло и приятелски. — Имам си достатъчно недостатъци. А и никога, никога не бих могла да контролирам нещо, което е наистина по-хубаво от секса.

Кимбърли Хендерсън се разсмя от сърце, дългите й руси къдрици се залюляха по раменете й. Тя беше на двадесет и четири, с година по-млада от френската си приятелка. Двете седяха в салона за пушене, който беше свързан с женския душ. Помещението беше миниатюрно, квадратно, с дължина на стената не повече от четири метра. В него постоянно пребиваваха — седнали или на крака — над десетина жени, до една с цигари в ръце.

— Това помещение ми напомня за задната стаичка на „Евъргрийн“ на Уили, заведението в близост до Денвър — каза Кимбърли. — Докато стотина или повече каубои дръвници танцуваха и пиеха в големия бар, осем или десет от нас се оттегляха в светата „кантора“ на Уили, той я наричаше така, и се надрусваха с кокомо.

Епонин гледаше втренчено Кимбърли през задимения въздух.

— Поне в този салон мъжете ни оставяха на мира. Те са абсолютно невъзможни, по-лоши дори от приятелчетата в изолационното село в Бурже. Тези идиоти май по цял ден мислят само за секс.

— Разбираемо е — отвърна Кимбърли в нов пристъп на смях. — За първи път от много години тях не ги наблюдават. Когато хората на Тошио повредиха всичките скрити монитори, мъжете се оказаха неочаквано без надзор — тя погледна Епонин. — Но това си има своите тъжни страни. Днес станаха още две изнасилвания, едното беше точно край зоната за спорт на смесеното училище.

Кимбърли допуши цигарата и тутакси запали нова.

— Имаш нужда от някой, който да те защитава — продължи тя, — и знам, че Уолтър с удоволствие би се заел с това. Онези разбойници прекратиха опитите си да ме свалят заради Тошио. Сега основната ми грижа са пазачите на МКА — всичките се мислят за неудържими свалячи. От тях само онова страхотно гадже, италианецът Марчело, може евентуално да ме заинтересува. Вчера ми каза, че щял да ме накара да „стена от удоволствие“, ако се съглася да го придружа до стаята му. Бях му доста навита, докато не зърнах един от главорезите на Тошио да подслушва разговора.

И Епонин запали нова цигара. Знаеше, че е смешно да ги пали една от друга, но пътниците от Санта Мария имаха разрешение само за три половинчасови „сеанса“ дневно, а в претъпканата зона за живеене пушенето беше забранено. Докато Кимбърли за момент се обърна да отговори на въпроса на една едра жена, около четиридесетте, Епонин се замисли за началото на пътуването им. Още на третия ден откакто бяхме напуснали Земята — припомни си тя, — Накамура изпрати своите посредници при мен. Трябва да съм била първата му избраница.

Огромният японец, който е бил сумоборец, преди да стане събирач на дългове към един всеобщо известен комарджийски кръг, се беше поклонил официално, когато се приближи до нея във фоайето на смесеното училище.

— Госпожице Епонин — беше изрекъл на английски със силен акцент, — моят приятел Накамура-сан ме помоли да ви кажа, че ви намира за много красива. Предлага ви абсолютна защита срещу компанията ви и вашето благоразположение.

В известен смисъл предложението беше привлекателно — припомни си Епонин — И не се различаваше от това, което повечето благопристойни на вид жени от „Санта Мария“, в края на краищата приеха. Тогава аз вече бях наясно, че Накамура ще има голяма власт. Обаче не ми харесваше студенината му. Но се излъгах, че мога да остана свободна.

— Готова ли си? — повтори Кимбърли.

Епонин дойде на себе си. Тя угаси цигарата и заедно с приятелката си влезе в съблекалнята. Докато се събличаха и се приготвяха за душа, най-малко десетина чифта очи се наслаждаваха от гледката на телата им.

— Не те ли дразни, че те поглъщат с поглед? — запита Епонин, когато застанаха редом под душа.

— Хич — отвърна Кимбърли. — Дори ми доставя известно удоволствие. Тук няма много жени, които да изглеждат като нас. Възбуждам се, когато ме зяпат с такъв апетит.

Епонин изплакна сапунената пяна от налетите си твърди гърди и се наклони към Кимбърли.

— Значи си правила секс с жена?

— Разбира се — отвърна Кимбърли, отново смеейки се гърлено. — Ти не си ли? — Без да изчака отговора, американката се впусна в една от своите истории: — Първият ми снабдител с наркотици в Денвър беше една лесбийка. Бях само на осемнайсет, съвършена от главата до петите. Когато Лорета ме видя за първи път гола, помисли, че е умряла и е отишла в рая. Току-що бях приета в училището за медицински сестри и не можех да си позволя разходи за дрога. Така че сключих сделка с Лорета. Тя можеше да спи с мен, а в замяна да ме снабдява с кокаин. Връзката ни продължи почти шест месеца. По това време вече взех да се снабдявам сама, освен това се бях влюбила в Магьосника. Нещастната Лорета — продължи Кимбърли, докато тя и Епонин взаимно си подсушаваха гърбовете в умивалнята, която, се намираше в съседство с душовете. — Беше съкрушена. Предложи ми всичко, включително списъка на клиентите си. Накрая стана досадна, така че й подрязах крилцата и накарах Магьосника да я изхвърли от Денвър.

Кимбърли забеляза сянка на неодобрение по лицето на Епонин.

— Исусе — рече тя, — пак започваш да ми четеш морал. Ти си най-мекосърдечният убиец, който съм срещала. Понякога ми напомняш за лицемерните преподаватели по вероучение в последния клас на гимназията.

Тъкмо се готвеха да напуснат района на къпалнята, когато иззад гърбовете им изникна едно дребно чернокожо момиче с коса, сплетена на плитки.

— Ти Кимбърли Хендерсън? — попита то.

— Да — отвърна Кимбърли и се извърна. — Но какво…

— Твой мъж ли крал Джап Накамура? — прекъсна я момичето.

Кимбърли не отговори.

— Ако така, нужна твоя помощ — продължи чернокожото момиче.

— Какво искаш? — запита Кимбърли с тон, който показваше нежелание да се ангажира.

Момичето неочаквано избухна в сълзи.

— Мой мъж Рубен не мислел лошо. Бил пиян от онази гадост, дето я продават пазачите. Не знаел, че говори на крал Джап.

Кимбърли изчака момичето да подсуши сълзите си.

— Какво имаш? — прошепна тя.

— Три ножа и две дози кокомо-динамит — отвърна чернокожото момиче също тъй шепнешком.

— Донеси ги — усмихна се Кимбърли. — И аз ще уредя време, когато твоят Рубен да се извини на господин Накамура.

— Ти не харесваш Кимбърли, нали? — обърна се Епонин към Уолтър Бракен. Той беше огромен американски негър с нежни очи и пръсти, които вършеха чудеса на клавиатурата. Свиреше леки джазови мелодии и се наслаждаваше от присъствието на своята красива дама, докато тримата му съквартиранти бяха излезли по споразумение навън, в общите помещения.

— Не, не я харесвам — отвърна бавно Уолтър. — Тя не е като нас. Може да бъде много забавна, но мисля, че под това се крие злоба.

— Какво искаш да кажеш?

Уолтър мина на една нежна балада с лесно запомняща се мелодия и свири почти цяла минута, преди да отговори.

— Предполагам, че в очите на закона ние всички сме еднакви, всички сме убийци. Но не и в моите очи. Аз ликвидирах мъжа, който изнасили невръстното ми братче. Ти си убила едно ненормално копеле, което е съсипвало живота ти. — За миг Уолтър направи пауза и погледна настрани. — Но тази твоя приятелка Кимбърли заедно с нейното гадже са ликвидирали трима души, които дори не са познавали — само за дрога и пари.

— Била е дрогирана?

— Няма значение — рече Уолтър. — Всеки от нас е отговорен за постъпките си. Ако аз се натъпча с говна и стана гаден, грешката си е моя. Но не мога да се измъкна от отговорността за това, което съм направил.

— Тя има отлично досие от центъра за изолация. Всички лекари, които са работили с нея, твърдят, че е отлична медицинска сестра.

Уолтър престана да свири на електронното си пиано и се втренчи в Епонин.

— Нека не говорим повече за Кимбърли. Достатъчно малко време имаме за нас двамата… Помисли ли върху моето предложение?

Епонин въздъхна.

— Да, Уолтър, помислих. И макар че ми харесваш и ми е хубаво да се любим, това, което ми предлагаш, твърде много наподобява на затвор… Освен това мисля, че го правиш от честолюбие. Ако не се лъжа, ти предпочиташ Малкълм…

— Малкълм няма нищо общо с нас — прекъсна я Уолтър. — Години наред, от първия ден, в който влязох в изолационното отделение на Джорджия, той беше най-близкият ми приятел. Свирим заедно. Правим секс, когато и двамата се чувстваме самотни. Ние сме сродни души…

— Зная, зная… Малкълм не е основното нещо, което ме тревожи, казвам го по-скоро заради принципа. Аз наистина те харесвам, Уолтър, ти го знаеш. Но… — гласът на Епонин заглъхна, докато се бореше със смесените чувства.

— Намираме се на три седмици път от Земята — рече Уолтър — и на шест от Марс. Аз съм най-едрият мъж на Санта Мария. Ако те обявя за „моето“ момиче, през тези шест седмици никой няма да те безпокои.

Епонин си припомни сутрешната неприятна случка, когато чу двама германци да обсъждат колко лесно е да се изнасили някой в зоната на пасажерите с присъди. Двамата знаеха, че тя ги чува, но не направиха ни най-малко усилие да понижат гласове.

Най-накрая тя се остави в яките ръце на Уолтър.

— Добре — промълви тихо, — но не очаквай много… Аз съм доста труден човек…

— Мисля, че Уолтър има проблеми със сърцето — прошепна Епонин. Минаваше полунощ и другите им две съседки по стая спяха. Кимбърли лежеше в койката под Епонин и все още се намираше под въздействие на кокомото, което беше пушила преди два часа. Явно нямаше да може да заспи поне още известно време.

— Правилникът на този кораб е шибан и глупав. Боже, даже в комплекса за изолация в Пуебло нямаше толкова забрани. Защо, по дяволите, да не можем да стоим в общите помещения след полунощ? Какво нередно има?

— От време на време има болка в гърдите. А когато правим по-буен секс, след това често се оплаква, че не му достига въздух… Можеш ли да го видиш?

— Ами този Марчело? Ха! Колко тъп задник! Да вземе да ми каже, че мога да остана цяла нощ, ако пожелая да стоя в неговата стая. И то пред Тошио! Какво си мисли, че прави? Искам да кажа, даже пазачите не смеят да се бъркат на крал Джап… Какво казваш, Епонин?

Епонин се надигна на лакът и се надвеси над долната койка.

— Уолтър Бракен, Ким. Говоря за Уолтър Бракен. Можеш ли малко да успокоиш топката и да внимаваш какво ти говоря?

— Добре. Добре. Какво за Уолтър? Какво иска? Всички искат нещо от крал Джап. Предполагам, че това ме прави кралица, поне донякъде…

— Мисля, че Уолтър е зле със сърцето — повтори високо отчаяната Епонин. — Бих искала да го прегледаш.

— Шът — изсъска Кимбърли. — Тихо, че ще дойдат да ни се нахвърлят като на онази лудата шведка… Глупости, Еп, аз не съм лекар. Мога да разпозная кога сърцето не бие ритмично, но това е всичко… Трябва да заведеш Уолтър при доктора на затворниците, той е кардиолог. Как му беше името, бе, свръхкроткия, дето си стои сам, ако не преглежда някого…

— Доктор Робърт Търнър — прекъсна я Епонин.

— Точно така… голям професионалист, сдържан, държи се на дистанция, не разговаря по никакви други въпроси, освен медицински. Направо не е за вярване, че такъв човек може да застреля в главата двама мъже в съдебната зала, просто не пасва…

— Откъде знаеш това?

— Марчело ми каза. Бях любопитна, майтапехме се, той ме дразнеше, говореше ми неща като „Оня Джап кара ли те да стенеш?“ и „Ами тихичкият доктор дали може да те накара да охкаш?“…

— Божичко, Ким — рече Епонин, този път изплашена, — ти да не би да спиш и с Марчело?

Съквартирантката й се разсмя.

— Само два пъти. Той е по-добър в приказките, отколкото в чукането. А иначе какво самочувствие… Поне крал Джап проявява разбиране.

— Нима Накамура знае?

— Да не ме мислиш за луда? Не ми се мре още. Не знае, но май подозира… Няма да рискувам вече, обаче ако доктор Търнър случайно ми пошепне нещо, цялата ще се овлажня…

Кимбърли продължи да бъбри несвързано. За момент Епонин се замисли за доктор Робърт Търнър. Той я прегледа скоро след като излетяха от Земята по повод на някакви особени петна. Нито за миг не забеляза тялото ми — спомни си тя. — Беше съвършено професионален преглед.

Епонин изхвърли Кимбърли от мислите си и се съсредоточи върху красивия доктор. Беше удивена да открие, че изпитва към него искрица романтичен интерес. В доктора имаше нещо загадъчно, защото нищо в поведението му и в личността му не подхождаше на двоен убиец. Историята му сигурно е интересна — помисли тя.

Епонин сънуваше. Отново бе кошмарът, който я преследваше след убийството. Професор Моро лежеше на пода в студиото си със затворени очи. Целите му гърди бяха окървавени. Епонин отиде до умивалника, изми големия резбарски нож и го остави на плота. Когато се приближи до тялото, омразните очи се отвориха. Тя видя лудостта в тях. Той се присегна към нея…

— Сестра Хендерсън! Сестра Хендерсън! — чукането по вратата се засилваше. Епонин се отърси от съня и разтърка очи. Кимбърли и още една от съквартирантките им стигнаха едновременно до вратата.

Там стоеше Малкълм Пийбоди, приятелят на Уолтър, дребен, хилав бял мъж в началото на четиридесетте. Беше обезумял.

— Доктор Търнър ме изпрати за сестра. Ела бързо. Уолтър получи сърдечен пристъп.

Докато Кимбърли се обличаше, Епонин се смъкна от копката.

— Как е той, Малкълм? — попита тя, навличайки халата, си. — Мъртъв ли е?

Малкълм за момент се обърка.

— О, здрасти, Епонин — изрече смирено, — бях забравил, че вие със сестра Хендерсън живеете заедно… Когато го оставих, все още дишаше, но…

Като едва докосваше пода с крака, Епонин забързано излезе от стаята, прекоси коридора, мина през централното общо помещение и се отправи към жилищния обсег на мъжете. Главните монитори проследиха пътя й, зазвучаха аларми. Когато стигна до входа на крилото към стаята на Уолтър, Епонин се спря за миг да си поеме дъх.

В коридора пред стаята на Уолтър се бе събрала тълпа. Вратата зееше широко отворена и долната третина на тялото се намираше отвън. Епонин си проби път през навалицата и влезе в стаята.

Доктор Робърт Търнър беше коленичил край пациента и притискаше електрическите игли към разголения гръден кош на Уолтър. Тялото на едрия мъж се сгърчваше при всеки шок и сетне леко се надигаше от земята, преди докторът да го притисне отново към пода.

Когато Епонин пристигна, доктор Търнър вдигна глава.

— Ти ли си сестрата? — запита я безцеремонно.

За части от секундата Епонин онемя. И се засрами. Приятелят й умираше или беше мъртъв, а тя беше в състояние да мисли за съвършено сините очи на доктор Търнър.

— Не — отвърна накрая напълно объркана. — Аз съм приятелката на… Сестра Хендерсън ми е съквартирантка… Ще дойде всеки момент.

Кимбърли пристигна с двама съпровождащи я пазачи от МКА.

— Сърцето му спря напълно преди четиридесет и пет секунди. Вече е твърде късно да го носим в амбулаторията. Ще го отворя тук и ще се опитам да приложа стимулатора на Комори. Носиш ли си ръкавиците?

Докато Кимбърли си слагаше ръкавиците, доктор Търнър нареди на струпалите се наоколо хора да се разотиват. Епонин не помръдна. Когато пазачите я сграбчиха за ръцете, докторът промърмори нещо и те я пуснаха.

Доктор Търнър подаде на Кимбърли набора хирургически инструменти и после, работейки с невероятна скорост и умение, направи дълбок разрез върху гръдния кош на Уолтър. Избута встрани тъканите, откривайки сърцето.

— Участвала ли си някога в подобна операция, сестра Хендерсън?

— Не — отвърна Кимбърли.

— Стимулаторът на Комори е електрохимическо съоръжение, което се прикрепва към сърцето и го кара да бие и да изтласква кръвта. Ако патологията е с временен характер, например съсирек или спазъм на клапа, има вероятност проблемът да се разреши и сърцето на пациента започва да функционира нормално.

Доктор Търнър настрои стимулатора на Комори, който беше с големината на пощенска марка, прикрепи го зад лявата камера и включи захранването от портативната управляваща система, намираща се на пода край него. Три или четири секунди по-късно сърцето на Уолтър започна да бие бавно.

— Разполагаме с около осем минути да открием проблема. — Докторът говореше сам на себе си. За по-малко от минута завърши прегледа на основните части на сърцето.

— Няма съсиреци — измърмори, — няма стеснени съдове или клапи… тогава защо спря?

Доктор Търнър повдигна много внимателно пулсиращото сърце и разгледа мускула отдолу. Мускулната тъкан на дясното предсърдие беше обезцветена и къслива. Той я докосна много леко с края на един от заострените си инструменти и част от нея се обели.

— Господи — изрече докторът, — що за чудо е това?

Докато доктор Търнър държеше сърцето повдигнато нагоре, то се сви отново и една от дългите фиброобразни структури в средата на обезцветения мускулен участък започна да се цепи.

— Какво по…? — Търнър примигна два пъти и допря дясната длан до бузата си.

— Виж това, сестра Хендерсън — рече тихо. — Не е за вярване. Тук мускулните влакна са атрофирали напълно. Никога не съм виждал нещо подобно… Не можем да помогнем на този човек.

Когато доктор Търнър извади стимулатора на Комори и сърцето на Уолтър отново спря да бие, очите на Епонин се изпълниха със сълзи. Кимбърли понечи да отстрани клапите, които държаха тъканите встрани, но докторът я спря.

— Не още. Да го занесем в амбулаторията, където ще мога да направя пълна аутопсия. Ще се опитам да науча каквото мога.

Пазачите и двама от съквартирантите на Уолтър вдигнаха тялото на едрия мъж върху една количка и го откараха извън жилищните помещения. Малкълм Пийбоди тихо хлипаше на койката на Уолтър. Епонин отиде при него. Прегърнаха се за миг и седнаха един до друг, хванати за ръце. Останаха така през по-голямата част от нощта.

9.

— Докато съм вътре, командването ще поемеш ти — обърна се Макмилън към своя помощник, красив млад инженер от руски произход на име Дмитри Уланов. — Каквото и да се случи, отговаряш главно за безопасността на пътниците и екипажа. Ако чуеш или забележиш нещо, което представлява заплаха, или дори само нещо подозрително, палиш двигателите и местиш „Пинта“ по-надалеч от РАМА.

Беше утрото на първата разузнавателна експедиция във вътрешността на РАМА. Предишния ден космическият кораб от Земята беше пристигнал край един от краищата — окръжности на огромния космически съд. „Пинта“ се приближи плътно до външния отвор, приблизително на същото място като експедициите от 2130 и 2200.

Вечерта преди пристигането Кенджи Уатанабе изнесе сведения за географията на първите два кораба РАМА пред разузнавателния отряд като част от подготовката на първото навлизане. Когато привърши, към него се приближи приятелят му Макс Пъкет.

— Мислиш ли, че тази РАМА ще бъде същата като онези на снимките, които ни показа?

— Не съвсем. Очаквам някои промени. Ако помниш, във видеофилма се казваше, че земното поселище е изградено някъде във вътрешността на РАМА. И въпреки това, понеже на външен вид този космически съд е същият като другите два, аз не мисля, че всичко вътре ще бъде съвсем променено. Макс изглеждаше озадачен.

— Свръх силите ми е да го проумея. — Той поклати глава. — Между другото — добави няколко секунди по-късно, — ти сигурен ли си, че нямаш пръст в избирането ми в разузнавателния отряд?

— Както ти обясних следобеда — отвърна Кенджи, — никой от нас, намиращите се на „Пинта“, няма нищо общо с подбора на разузнавачите. Всичките шестнадесет души са подбрани от МКА и MPV още на Земята.

— Но защо съм екипиран с този дяволски арсенал? Имам лазерна картечница, която е произведение на изкуството, самонасочващи се гранати, дори комплект маса-чувствителни мини. Снабден съм с повече огнева мощ, отколкото по време на омиротворителното нахлуване в Белиз.

Кенджи се беше усмихнал.

— Командир Макмилън, а също и много от членовете на военния състав към Главната квартира на СП, все още вярват, че цялата тази работа е някакъв капан. Твоята длъжност в разузнавателната операция е „войник“. Лично аз смятам, че нито едно от тези оръжия няма да ти потрябва.

Макс продължаваше да негодува и през следващата сутрин, когато Макмилън остави Дмитри Уланов да отговаря за „Пинта“ и лично поведе разузнавателния отряд към вътрешността на РАМА. Въпреки безтегловността, военната екипировка, затрудняваше Макс, защото беше неогъваема и силно ограничаваше свободата на движенията му.

— Това е смешно — измърмори на себе си. — Аз съм фермер, а не проклет командос.

Първата изненада бе минути след като разузнавачите на „Пинта“ преминаха през външния отвор. Групата измина един широк коридор и стигна до кръгло помещение с три ръкава, които водеха навътре в чуждоземния кораб. Два от тунелите обаче бяха затворени с множество метални порти. Командир Макмилън привика Кенджи за консултация.

— Тази конструкция е съвършено различна — каза Кенджи в отговор на въпроса на командира. — Можем съвсем спокойно да изхвърлим картите.

— В такъв случай приемаме, че трябва да продължим по свободния тунел.

— Решението е ваше — отвърна Кенджи, — но не виждам друга възможност, освен тази да се върнем на „Пинта“.

Шестнайсетте мъже, облечени в космонавтски костюми, пристъпваха бавно и тежко. На всеки няколко минути изстрелваха сигнални ракети в мрака пред себе си, за да осветяват пътя. Когато бяха навлезли на около петстотин метра във вътрешността на РАМА, от другия край на тунела внезапно изникнаха две малки фигури. Всички войници и командир Макмилън припряно измъкнаха биноклите.

— Приближават към нас — изрече възбудено един от войниците разузнавачи.

— Да пукна, ако това не е Абрахам Линкълн! — по гърба на Макс Пъкет полазиха тръпки.

— И една жена — обади се друг — в някаква униформа.

— Пригответе се за стрелба — нареди Ян Макмилън.

Четиримата войници разузнавачи се спуснаха към челото на групата и коленичиха, а оръжията им бяха насочени към тунела.

— Стой — извика Макмилън, когато двете странни фигури се приближиха на около двеста метра от разузнавателния отряд.

Абрахам Линкълн и Бенита Гарсия спряха.

— Съобщете намеренията си — се чу викът на командира.

— Тук сме, за да ви приветстваме с добре дошли — изрече Абрахам Линкълн. Гласът му беше висок и плътен.

— И да ви заведем в Ню Идън — добави Бенита Гарсия.

Командир Макмилън беше съвършено объркан. Не знаеше как да постъпи. Докато се колебаеше, останалите от разузнавателния отряд разговаряха помежду си.

— Това е духът на Абрахам Линкълн — обади се американецът Тери Снайдър.

— Другата е Бенита Гарсия — веднъж видях статуята й в Мексико.

— Да изчезваме оттук. От това място ме полазват тръпки.

— Какво ще правят духове на орбита край Марс?

— Простете, командире — обърна се най-накрая Кенджи към объркания Макмилън. — Какво възнамерявате да правим сега?

Шотландецът се извърна с лице към японеца експерт по въпросите за РАМА.

— Трудно е да се каже какво е най-правилното в момента. Искам да кажа, че тия двамата определено изглеждат безобидни, но нали помните Троянския кон. Ха! Е, Уатанабе, какво предлагаш?

— Да отида напред сам или с един от войниците и да разговарям с тях. Тогава ще разберем…

— Много смело от твоя страна, Уатанабе, но не е необходимо. Не, мисля, че всички ще тръгнем напред. Предпазливо, разбира се. Ще оставим неколцина да охраняват тила, в случай че се опитат да ни убият с лазерно оръжие или нещо такова.

Командирът включи своя радиопредавател.

— Заместник-командир Уланов, говори Макмилън. Срещнахме две същества от особен вид. Или са човеци, или са добра имитация. Едното прилича на Абрахам Линкълн, другото — на известна мексиканска космонавтка… Какво казваш, Дмитри?… Да, правилно записваш. Линкълн и Гарсия. Срещнахме Линкълн и Гарсия в един тунел във вътрешността на РАМА. Можеш да докладваш това на останалите… Оставям Снайдер и Финци тук, а ние ще тръгнем към непознатите.

Докато четиринадесетте изследователи от „Пинта“ приближаваха, двете фигури не помръднаха. Войниците се бяха разгърнали пред групата и имаха готовност за стрелба при първия намек за някаква заплаха.

— Добре дошли на РАМА — изрече Абрахам Линкълн, когато първият разузнавач беше само на двадесет метра от него. — Ние сме тук, за да ви придружим до вашите нови домове.

Командир Макмилън не отговори веднага. Неудържимият Макс Пъкет беше този, който наруши тишината.

— Вие духове ли сте? — извика. — Искам да кажа, ти наистита ли си Абрахам Линкълн?

— Разбира се, че не — отвърна простичко фигурата на Линкълн. — Бенита Гарсия и аз сме хуманоиди. В Ню Идън ще срещнете пет типа хуманоиди, всеки от тях е проектиран със специфични умения, за да облекчи хората от черната и досадно еднообразна работа. В сферата на моята компетентност са чиновническата и юридическата дейност, отчетността, счетоводството, домакинството, управлението на персонала в домакинството и офиса и някой други организационни задачи.

Макмилън беше слисан. Пренебрегвайки заповедта на командира „да се държи настрана“, Макс се приближи на няколко сантиметра от Линкълн.

— Това е някакъв шибан робот — си мърмореше той. Забравил за всякаква възможна опасност, в следващия момент Макс протегна ръка и допря пръсти до лицето на Линкълн. Най-напред докосна кожата около носа, после опипа бакенбардите и дългата черна брада. — Невероятно — изрече високо. — Абсолютно невероятно.

— Когато ни създаваха, беше обърнато особено внимание на подробностите — обади се Линкълн. — По химически състав кожата ни наподобява вашата, дори очите ни работят по същия основен оптически принцип; но ние не сме динамични, постоянно обновяващи се същества като вас. Техници трябва да поддържат, а понякога дори да подменят нашите подсистеми.

Хладнокръвният жест на Макс беше стопил цялото напрежение. Вече цялата разузнавателна група, включително командир Макмилън, бърникаха и мачкаха двата хуманоида. По време на това своеобразно изследване и Гарсия, и Линкълн отговаряха на въпроси, свързани с проектирането и конструкцията си. В един момент Кенджи забеляза, че Макс Пъкет се е отделил от останалите и стои сам край стената на тунела.

Кенджи се приближи до приятеля си.

— Какво има, Макс?

Макс поклати глава.

— Що за гений може да създаде тези двамата? Доста е страшничко. — Няколко секунди не каза нищо. — Може би съм смешен, но тези два биота ме плашат повече от гигантския цилиндър.

Линкълн и Гарсия тръгнаха заедно с разузнавателния отряд и стигнаха до мястото, където поне наглед тунелът свършваше. Само след секунди в стената се отвори врата и хуманоидите направиха знак на хората да преминат оттатък. На въпроса на Макмилън те обясниха, че човеците ще влязат в „транспортно съоръжение“, което ще ги отнесе в покрайнините на земното поселище.

Макмилън влезе във връзка с „Пинта“ и съобщи казаното на Дмитри Уланов, като му нареди „да изчезва“, ако до четиридесет и осем часа не получи някакво съобщение от тях.

Пътуването с метрото беше зашеметяващо. То напомни, на Макс Пъкет за гигантското влакче в партера на щатския панаир в Далас, Тексас. Возилото с форма на куршум се носеше с огромна скорост по оградената спираловидна релса, отдалечавайки се от куполообразния северен край на РАМА в посока на намиращата се отдолу Централна равнина. Извън метрото, което беше облицовано с някаква масивна прозрачна пластмаса, Кенджи и останалите можеха да забележат огромната мрежа от полегати и вертикални стълби, които опасват територията, през която пътуваха. Но не виждаха великолепните и несравними с нищо панорамни изгледи, за които бяха разказвали предишните изследователи на РАМА. — Перспективата на юг беше ограничена от изключително висока металносива стена.

Пътуването продължи не повече от пет минути. Бяха оставени в един закрит пръстен, който опасваше земното поселище изцяло. Когато разузнавачите на „Пинта“ излязоха от метрото, безтегловността, в която живееха, откак бяха напуснали Земята, беше изчезнала. Гравитацията беше приблизително нормална.

— Атмосферата в пръстена, включително и тази в Ню Идън, е точно като на родната ви планета — каза биотът Линкълн. — Не е същото в района отдясно на нас, извън стените, които защитават вашето поселище.

Пръстенът около Ню Идън беше слабо осветен, ето защо колонистите присвиха очи от ярката слънчева светлина, която ги посрещна при отварянето на огромната порта. Те влязоха в своя нов свят. По време на краткия път до близката влакова гара носеха космическите си шлемове в ръце. Минаваха покрай празни сгради, наредени от двете страни на пътеката — малки конструкции, които можеха да бъдат къщи или магазини. Имаше и една по-голяма („Това ще е начално училище“ — информира ги Бенита) точно срещу самата гара.

Когато пристигнаха, ги чакаше влак. Лъскавата железница с меки и удобни седалки и електронно табло, на което постоянно излизаше моментната информация, препусна към центъра на Ню Идън, където според хуманоида Линкълн щяха да получат „подробни“ сведения. Най-напред влакът профуча покрай бреговете на красиво езеро с вода като кристал („Езерото Шекспир“ — каза Бенита), после зави наляво и се отдалечи от светлосивите стени, които обграждаха колонията. Към края на пътуването отдясно на влака гледката на една гола планина доминираше над цялата местност.

По време на пътуването целият контингент от „Пинта“ беше много мълчалив. В интерес на истината, всички бяха напълно потресени. Дори живото въображение на Кенджи Уатанабе никога не си бе представяло нещо подобно. Беше много по-мащабно, много по-величествено от това, което бяха предполагали.

Окончателно ги довърши централният град, където проектантите на Ню Идън бяха разположили всички най-големи сгради. Хората стояха онемели и зяпаха внушителния брой масивни и впечатляващи здания, които оформяха сърцевината на колонията. Пустотата им само засилваше нереалността на цялото преживяване. Кенджи Уатанабе и Макс Пъкет влязоха последни в постройката, където щеше да се състои инструктажът.

— Какво ще кажеш? — запита Кенджи, когато двамата застанаха на горния край на стълбището на административната сграда и обхванаха с поглед зашеметяващия комплекс, който ги заобикаляше.

— Нямам думи — отвърна Макс със страхопочитание. — Това място не се поддава на описание. То е едновременно рай, Алисиният свят на чудесата и всички вълшебни приказки от детството ми, събрани на едно място. Непрекъснато се щипя, за да се убедя, че не сънувам.

— На екрана пред вас — започна хуманоидът Линкълн — виждате карта на Ню Идън. На всекиго от вас ще бъде раздаден комплект карти, включващи всички пътища и съоръжения в колонията. Ние се намираме тук, в Сентръл Сити, който беше проектиран като административен център на Ню Идън. Жилищните сгради заедно с магазините, малките канцеларии и училищата са разположени в четирите ъгъла на правоъгълника, който се огражда от външните стени. Тъй като имената на тези четири градчета ще бъдат определени от техните жители, днес ще говорим за тях като за североизточното, северозападното, югоизточното и югозападното. С това ние се придържаме към практиката, установена от по-раншните земни изследователи на РАМА. Те са приели края на РАМА, където е акостирал вашият, кораб, за северен…

Всяко едно от четирите населени места в Ню Идън е свързано с някаква географска особеност. Както вече бяхте осведомени, сладководното езеро в южния край на колонията се нарича Шекспир. По-голямата част от рибите, от флората й фауната, които сте донесли, ще обитават именно него, макар че някои от видовете може да са по-подходящи за живот в двете реки, които се спускат от планината Олимп и се вливат в езерото Шекспир — едната тук, от източната страна на колонията, а другата от запад — страната при Шеруудския лес…

Понастоящем склоновете на планината Олимп, територията на Шеруудския лес, а също така градските паркове и зелените пояси из колонията, са покрити с фина мрежа от газообменни съоръжения, ГОС, както ги наричаме ние. Тези мънички устройства имат една-единствена функция — да превръщат въглеродния двуокис в кислород. Те представляват механични растения в истинския смисъл на думата. Ще бъдат заместени от истинските растения, които сте донесли от Земята…

Северната част на колонията, територията между градчетата, е определена за земеделие и животновъдство. ТУК са изградени селскостопански сгради — по продължение на пътя, който свързва двете северни градчета. В този район вие ще отглеждате по-голямата част от храната си. С хранителните продукти, които сте донесли от Земята, и синтетичната храна; която се съхранява във високите силози на триста метра от тази сграда, вие ще можете да изхраните две хиляди души поне една година, а ако храната не се хаби, дори година и половина. След това зависите само от себе си. Не е нужно да се подчертава, че селското стопанство и аквакултурите, които ще се отглеждат по-източните брегове на езерото Шекспир, ще бъдат основна съставна част на храната ви в Ню Идън…

Цели деветдесет минути хуманоидът продължи да бълва информация със страхотна скорост, отхвърляйки всички въпроси или с фразата „Това е извън моите познания“, или като ги отпращаше към съответната страница и параграф в основния пътеводител на Ню Идън, който им беше раздал. Най-накрая обяви почивка и всички се преместиха в съседното помещение, където им бе поднесено питие с вкус на кока-кола.

— Уф — изпъшка Тери Снайдър и избърса челото си, — аз ли съм единственият, който се е скапал?

— Глупости, Снайдър — отвърна Макс Пъкет с дяволита усмивка. — Да не искаш да кажеш, че си по-долу от дяволския робот? Той хич не е изморен. Хващам се на бас, че може да говори цял ден.

— Може би дори седмица — размишляваше на глас Кенджи Уатанабе. — Питам се колко ли често им се налага да бъдат ремонтирани. Компанията на баща ми произвежда роботи, някои от тях са изключително сложни, но нищо не може да се сравни с тези. Информационното съдържание на Линкълн трябва да е астрономическо…

— Инструктажът ще продължи след пет минути — обяви Линкълн. — Моля да бъдете точни.

Втората част на инструктажа включваше запознанство с различните видове хуманоиди в Ню Идън. От последните проучвания на предишните рамиански експедиции колонистите бяха подготвени за биотите-боклукчии и булдозери. Петте типа хуманоиди обаче предизвикваха по-емоционална реакция.

— Нашите проектанти решиха — каза Линкълн — да ограничат разнообразието във външния вид на биотите човеци, така че никой да не може да сбърка някого от нас с вас и обратното. Аз вече изброих основните си функции; всички други хуманоиди Линкълн, трима от които сега ще се присъединят към нас, са програмирани по същия начин. Поне първоначално. Ние разполагаме с известни възможности да се учим, което позволява базата ни данни да се променя, ако нашата употреба се насочи към друга сфера.

— Как можем да различим един Линкълн от друг? — запита един от замаяните членове на разузнавателния отряд, когато тримата новодошли хуманоиди Линкълн взеха да обикалят из стаята.

— Всеки един от нас носи разпознавателен номер, гравиран един път тук, на рамото, и още веднъж — на левия хълбок. Същият принцип е приложен при другите типове хуманоиди. Аз, например, съм Линкълн 004. Тримата, които току-що влязоха, са 009, 024 и 071.

Когато хуманоидите Линкълн напуснаха помещението за инструктаж, те бяха заместени от пет Бенита Гарсия. Една от тях обясни функциите на своя модел в сферите — полиция, пожарна, селско стопанство, чистота, транспорт, поща — и после, преди да се оттеглят, отговори на някои въпроси.

Следващите по ред бяха хуманоидите Айнщайн. Разузнавачите избухнаха в смях, когато четиримата Айнщайновци, безподобни, разчорлени, белокоси копия на научния гений от двадесети век, влязоха заедно в помещението. Айнщайновците обясниха, че те са инженерите и научните работници на колонията. Основната им функция, жизненоважна и обхващаща много задължения, беше да „осигурят задоволителната работа на инфраструктурата на колонията“, включително и на армията биоти.

Трупа високи, катраненочерни биоти жени се представиха като Тиасо, специалисти по здравеопазването. Те щяха да са лекари, медицински сестри, санитарни власти, а освен това щяха да се грижат за децата в отсъствие на родителите. Веднага след като завърши представянето на Тиасо, в помещението влезе дребен биот ориенталец с емоционални очи. Той се представи като Ясунари Кавабата. Носеше лира и електронен триножник и изсвири една прекрасна, кратка пиеса.

— Ние, Кавабата, сме артисти творци — рече простичко. — Ние сме музиканти, актьори, художници, скулптори, писатели, понякога фотографи и кинематографи. Броят ни е малък, но значението ни за качеството на живота в Ню Идън е огромно.

Когато официалният инструктаж завърши, на разузнавателния отряд беше сервирана прекрасна вечеря в голямата зала. Около двадесетина хуманоиди се присъединиха към хората, разбира се, без да ядат. Имитацията на печена гъска беше зашеметяващо автентична, дори и вината можеха да издържат проверката на повечето земни дегустатори.

По-късно вечерта, когато хората бяха привикнали към компанията от хуманоиди и ги засипваха с въпроси, една самотна женска фигура се появи на отворената врата. В началото остана незабелязана. Но скоро стаята утихна, защото Кенджи Уатанабе скочи от мястото си и се приближи към новодошлата с протегната ръка.

— Доктор дьо Жарден, предполагам — изрече с усмивка.

10.

Независимо от уверенията на Никол, че всичко в Ню Идън отговаря на казаното от нея във видеофилма, командир Макмилън отказа да разреши на екипажа и пътниците на „Пинта“ да влязат в РАМА и да се настанят в новите си домове, преди да се убеди, че не съществува никаква опасност. Проведе дълъг разговор със земния персонал на МКА и после изпрати малка група, начело с Дмитри Уланов, които да получат допълнителна информация. Главният лекар на „Пинта“, намусен датчанин на име Дарл ван Рооз, беше най-важният член в екипа на Уланов. Кенджи Уатанабе и двама от войниците от предишния разузнавателен отряд също придружиха руския инженер.

Инструкциите към лекаря бяха недвусмислени. Той трябваше да прегледа семейство Уейкфийлд, всеки един от тях, и да потвърди, че са човешки същества. Втората му задача беше да изследва биотите и да класифицира небиологичните им характеристики. Всичко беше извършено без премеждия, макар че по време на прегледа Кати Уейкфийлд не желаеше да сътрудничи и се държа саркастично. По предложение на Ричард един от роботите Айнщайн разглоби на части един Линкълн и демонстрира на функционално ниво как работят най-съвременните подсистеми. Както се очакваше, Дмитри Уланов беше силно впечатлен.

Два дни по-късно пътниците на „Пинта“ започнаха да се пренасят на РАМА. Гвардия от биоти помагаше за разтоварването на космическия кораб и за прехвърлянето на всички припаси в Ню Идън. За тази работа им бяха нужни три дни. Но къде щеше да се настани всеки? По решение, което по-късно щеше да се окаже с неочаквано важни последици за колонията, почти всичките триста пътници от „Пинта“ избраха да живеят в югоизточното градче, където се бяха настанили и семейство Уейкфийлд. Само Макс Пъкет и шепа фермери се заселиха направо в селскостопанския район, разположен в северния край на Ню Идън.

Семейство Уатанабе си избраха една малка къщичка, която се намираше на същата алея с тази на Ричард и Никол. Още от самото начало между Кенджи и Никол възникна естествена симпатия и първоначалното им одобрение прерастваше в приятелство след всяка следваща среща. През първата вечер, която Кенджи и Най прекараха в новия си дом, те бяха поканени да споделят семейната вечеря на Уейкфийлд.

— Защо не се преместим във всекидневната? Там е по-удобно — предложи Никол, когато приключиха с храната. — Линкълн ще разчисти и ще се погрижи за съдовете.

Уатанабе се надигнаха от масата и последваха Ричард към вратата в другия край на столовата. По-младите Уейкфийлд учтиво изчакаха Кенджи и Най да излязат и едва тогава последваха родителите си и гостите в кокетната всекидневна, разположена в предната част на къщата.

Бяха изминали пет дни, откакто разузнавателният отряд на „Пинта“ беше проникнал в РАМА за първи път. Пет удивителни дни — си мислеше Кенджи, докато се настаняваше. В главата му се въртеше калейдоскоп от разбъркани впечатления, все още неподредени в ума му. — И тази вечеря е като капак на всичко. Преживяванията на това семейство са невероятни.

— Вашите разкази — обърна се Най към Ричард и Никол, когато всички се настаниха — са просто главозамайващи. Искам да ви попитам за толкова неща, че просто не зная откъде да започна… Най-много ме заинтригува съществото, което наричате Орел. Дали той е един от извънземните, които са построили Орбиталния възел и РАМА?

— Не — отвърна Никол. — Орелът също беше биот. Поне така ни каза, а нямаше причина да не му вярваме. Беше създаден от разума, управляващ Орбиталния възел, за да се срещаме с нещо конкретно, материално.

— Но тогава кой е конструирал Орбиталния възел?

— Съвсем сигурно този въпрос се отнася към информация от трето ниво — отвърна усмихнато Ричард.

Кенджи и Най се разсмяха. Никол и Ричард им бяха обяснили информационната йерархия на Орела още по време на дългите разговори край масата.

— Питам се дали е възможно — разсъждаваше на глас Кенджи — да възприемем същества, които са толкова развити, че техните машини могат да създават други машини, които са, по-умни от нас самите.

— А пък аз се питам дали е възможно — прекъсна го на свой ред Кати — да обсъдим някои по-банални въпроси. Например къде са всички млади хора на моята възраст? Досега май не съм видяла повече от двама колонисти между дванадесет и двадесет и пет.

— По-голямата част от младежкия състав е на борда на „Нина“ — отвърна Кенджи. — Тя трябва да пристигне след около три седмици и ще докара основната част от населението. Ние на „Пинта“ бяхме подбрани да верифицираме видеофилма, който получихме.

— Какво е верификация? — запита Кати.

— Проверка на верността и точността — отвърна Никол. — Малко или повече. Това беше една от любимите думи на дядо ти… И като стана дума за дядо ти, той вярваше, че на младите трябва да им се дава възможност да слушат разговорите на възрастните, но не и да ги прекъсват… Тази вечер имаме да обсъждаме много неща със семейство Уатанабе. Не е нужно вие четиримата да оставате…

— Искам да изляза и да видя светлините — каза Бенджи. — Моля те, Ели, ела с мен.

Ели Уейкфийлд се изправи и хвана Бенджи за ръка. Двамата възпитано казаха лека нощ и бяха последвани от Кати и Патрик.

— Отиваме да видим дали няма да открием нещо по-вълнуващо — каза Кати, докато се оттегляше. — Лека нощ, господин и госпожо Уатанабе. Майко, ще се върнем след няколко часа.

Когато и последното от децата напусна всекидневната, Никол поклати глава.

— Откак „Пинта“ пристигна, Кати е толкова възбудена, че нощно време почти не спи — обясни тя. — Иска да се срещне и да разговаря с всички.

Биотът Линкълн, който беше приключил с почистването на кухнята, стоеше, без да се натрапва, край вратата, зад стола на Бенджи.

— Ще желаете ли нещо за пиене? — Никол се обърна към Кенджи и Най, посочвайки с ръка хуманоида. — Не разполагаме с такива деликатеси като пресните плодови сокове, които сте донесли от Земята, но пък Линк може да забърка някоя интересна синтетична измислица.

— За мене не — отвърна Кенджи и поклати глава. — Но си давам сметка, че прекарахме цялата вечер в разговори единствено за невероятната ви одисея. Вие сигурно имате въпроси, към нас. В края на краищата, от изстрелването на „Нютон“ от Земята са изминали четиридесет и пет години.

Четиридесет и пет години. — Мисълта преряза Никол. — Нима е възможно? Нима Женевиев вече е на шестдесет?

Никол си припомни съвсем ясно последната среща с баща си и дъщеря си. Пиер и Женевиев я бяха придружили до летището на Париж. Дъщеря й я беше прегръщала страстно до последното повикване за полета, а после беше погледнала майка си с любов и гордост. Очите на момичето бяха пълни със сълзи. Женевиев не беше в състояние да отрони и дума. През тези четиридесет и пет години баща ми е починал. Женевиев е станала стара жена, може би дори баба. Докато аз се скитах из времето и пространството… в страната на чудесата.

Спомените бяха твърде мъчителни за Никол. Тя си пое дълбоко дъх и се стегна. Когато се завърна към настоящето, във всекидневната на семейство Уейкфийлд продължаваше да цари мълчание.

— Всичко наред ли е? — запита Кенджи с разбиране.

Никол кимна и се загледа в кротките открити очи на новия си приятел. За миг си представи, че разговаря с колегата си космонавт от Нютон — Шигеру Такагиши. Този човек е изпълнен с внимание също като Шиг. Мога да му се доверя. И е разговарял с Женевиев само преди няколко години.

— Голяма част от общата история на Земята ни беше предадена откъслечно по време на многото разговори с другите пътници от „Пинта“ — изрече Никол след продължително мълчание. — Но ние не знаем абсолютно нищо за семействата си, с изключение на това, което ни казахте тази вечер. Ричард и аз бихме желали да знаем дали не си спомняте други подробности, които сте изпуснали при първия ни разговор.

— Всъщност — каза Кенджи — днес следобед прегледах дневниците си и препрочетох това, което съм записал, когато извършвах предварителните проучвания за „Нютон“ в архива. Най-важното, което пропуснах да спомена, е колко много Женевиев прилича на баща си, особено от устата надолу. Лицето на крал Хенри беше впечатляващо, сигурен съм, че си спомняте. Когато порасна, чертите на Женевиев се източиха и лицето й невероятно заприлича на неговото… Ето, вижте, успях да открия, няколко снимки от трите дни, които прекарах в Бовоа. Намираха се в базата ми данни.

Фотографиите на Женевиев смазаха Никол. От очите й бликнаха сълзи и потекоха надолу по бузите. Докато държеше снимките на дъщеря си и съпруга й Луи Гастон, ръцете на Никол трепереха. О, Женевиев — ридаеше тя вътрешно. — Колко ми липсваш. Колко ми се ще да те прегърна поне за миг

Ричард надзърна през рамото й да види фотографиите. В същото време нежно я погали.

— Има нещо общо с принца — отбеляза тихо, — но мисля, че много повече прилича на майка си.

— Женевиев е изключително възпитана, държи се великолепно — добави Кенджи. — Това ме удиви, като се има предвид колко изстрада, когато през 2238 всички медии вдигнаха шум около нея. Отговори на всичките ми въпроси с голямо търпение. Възнамерявах тя да бъде една от главните героини в книгата ми за „Нютон“, докато моят редактор не ме разубеди от проекта.

— Кои от космонавтите на „Нютон“ са все още живи? — запита Ричард, поддържайки разговора, докато Никол продължаваше да се взира в двете снимки.

— Само Сабатини, Табори и Яманака — отвърна Кенджи. — Доктор Дейвид Браун получи масиран мозъчен инсулт и почина няколко месеца по-късно, до известна степен при загадъчни обстоятелства. Мисля, че беше в 2208. Адмирал Хайлман почина от рак в 2214 или някъде там. Ирина Тургенева беше засегната от пълна мозъчна деградация, стана жертва на синдрома „Завръщане на Земята“, който беше открит при неколцина от космонавтите на двадесет и първи век и, в края на краищата, се самоуби в 2211.

Никол се бореше с чувствата.

— Допреди три вечери — обърна се тя към Уатанабе, когато в стаята отново се възцари тишина, — аз не бях споменавала нито пред Ричард, нито пред децата, че Хенри е баща на Женевиев. На Земята само татко знаеше истината. Хенри може и да е подозирал, но не знаеше със сигурност. После, когато ми разказахте за Женевиев, осъзнах, че аз, лично аз трябваше да разкажа на семейството си…

Гласът на Никол изтъня и в очите й нахлуха нови сълзи. Тя избърса лицето си с кърпичката, която й подаде Най.

— Съжалявам — рече. — Никога не се държа така. Просто ми дойде твърде много; видях снимките и си припомних толкова неща…

— Докато живеехме на РАМА II и после на Орбиталния възел — намеси се Ричард, — Никол беше самата стабилност. Като скала. Независимо с какво се сблъсквахме, независимо колко беше странно, тя беше непоклатима. И децата, и Майкъл О’Туул, и аз — всички ние зависехме от нея. Много рядко се случва да я види човек…

— Стига вече — възкликна Никол, след като избърса очите си. Остави снимките. — Да говорим за друго. Например за космонавтите от „Нютон“ и по-специално за Франческа Сабатини. Постигна ли тя това, към което толкова се стремеше? Несравнимите слава и богатство?

— Почти — отвърна Кенджи. — През първото десетилетие на века, когато е била на върха на славата си, аз още не съм бил роден. Но дори сега тя все още е много известна. Поканиха я да даде интервю по телевизията във връзка с важността на реколонизацията на Марс.

Никол се наведе напред.

— Не ви го казах преди, но съм сигурна, че Франческа и Браун отровиха Борзов, като предизвикаха ония симптоми, наподобяващи апендицит. Освен това тя умишлено ме изостави на дъното на шахтата в Ню Йорк. Тази жена не страдаше от никакви скрупули.

Няколко секунди Кенджи помълча, а после каза:

— През 2208, точно преди да умре, доктор Браун беше със съвършено разстроено съзнание, но понякога имаше периоди на просветление. По време на един от тях той даде фантастично интервю пред репортера на едно списание. Признаваше си частичната отговорност за смъртта на Борзов и обвиняваше Франческа за твоето изчезване. Синьора Сабатини заяви, че интервюто е „пълна глупост“, ненормални излияния на болен мозък, а после заведе дело срещу списанието за обезщетение от сто милиона марки и напусна съдебната зала като победител. Списанието уволни репортера и официално й се извини.

— Франческа винаги побеждава накрая — отбеляза Никол.

— Преди три години, когато правех първоначалните проучвания за моята книга, аз за малко да възкреся цялата история — продължи Кенджи. — Тъй като бяха изминали повече от двайсет и пет години, всички данни за Нютоновата експедиция бяха станали обществена собственост й следователно бяха достъпни за всеки, който ги поиска. Открих съдържанието на твоя персонален компютър, включително и данните от куба, които са били предназначени за Хенри. Бяха разпръснати из телеметрията. Убедих се, че в интервюто на доктор Браун действително се съдържа някаква истина.

— И какво?

— Отидох да интервюирам Франческа в дома й в Соренто. Малко след това прекратих работата по книгата…

За миг Кенджи се поколеба. Трябва ли да продължа? — питаше се той. Погледна към любимата съпруга. — Не — си рече наум, — Нито му е времето, нито му е мястото.

— Съжалявам, Ричард.

Беше полузаспал, когато дочу тихия глас на съпругата си.

— М-м-м. Каза ли нещо, скъпа?

— Съжалявам — повтори Никол. Претърколи се към него и намери ръката му под завивките. — Още преди години трябваше да ти кажа за Хенри… Още ли си ядосан?

— Изобщо не съм се ядосвал — отвърна Ричард. — Учудих се, да, може би даже бях смаян. Но не и ядосан. Имала си свои причини да го пазиш в тайна — той стисна ръката й. — Пък и това се е случило на Земята, в друг живот. Ако ми беше казала, когато се срещнахме за първи път, можеше и да има някакво значение. Може би щях да ревнувам, със сигурност щях да се чувствам неловко… Но не и сега.

Никол се притисна към него и го целуна.

— Обичам те, Ричард Уейкфийлд.

— И аз те обичам — отвърна той.

Кенджи и Най се любиха за първи път, откак бяха напуснали „Пинта“, и тя заспа непосредствено след това. Кенджи бе учудващо бодър. Лежеше буден в леглото и си мислеше за вечерта, прекарана със семейство Уейкфийлд. Неясно защо образът на Франческа Сабатини изплува в съзнанието му. Най-красивата седемдесетгодишна жена, която съм виждал — беше първата му мисъл. — И какъв фантастичен живот.

В съзнанието му изплува и живият спомен за летния следобед, когато влакът пристигна на гарата в Соренто. Шофьорът на електротаксито тутакси беше разпознал адреса.

— Capisco[1] — беше казал той, размахвайки ръце, и се беше отправил в посока на „II palazzo Sabatini“[2].

Франческа живееше в реставриран хотел с изглед към Неаполския залив. Това беше сграда с двадесет стаи, принадлежала някога на принц от седемнадесети век. От кабинета, в който Кенджи очакваше появата на синьора Сабатини, се виждаше седалков лифт, който спускаше желаещите да плуват по склона на пропастта към тъмносините води на залива долу.

La signora закъсня с половин час, а после бързо изгуби търпение и настояваше интервюто да приключи. На два пъти подчерта пред Кенджи, че се е съгласила да разговаря с него само защото нейният издател й казал, че той е „един млад писател“ с голямо бъдеще.

— Честно казано — заяви му Франческа на отличен английски, — вече всички разговори за „Нютон“ ме отегчават до смърт.

Интересът й обаче се повиши значително, когато Кенджи й съобщи за „новите данни“ и файловете от персоналния компютър на Никол, които са били телеметрирани към Земята по време на последните седмици от мисията, „но закодирано“. Франческа се умълча, дори се умисли, когато Кенджи сравни личните бележки на Никол с „признанието“, направено от доктор Браун пред репортера през 2208.

— Подцених ви — изрече с усмивка Франческа, когато Кенджи я запита не е ли „удивително съвпадение“ фактът, че дневникът на Никол и признанието на Дейвид Браун се застъпват по толкова много пунктове. Тя изобщо не отговори на въпроса му. Изправи се и настоя Кенджи да остане за вечеря. Заяви, че ще разговарят по-късно.

На здрачаване в стаята, където беше настанен Кенджи от управителя на двореца Сабатини, пристигна бележка, в която се съобщаваше, че вечерята ще започне в осем и половина и че сако и вратовръзка са задължителни. В упоменатия час се появи един робот, който го заведе до великолепната трапезария. Стените й бяха покрити с фрески и дамаска, от високия таван висяха искрящи полилеи, корнизите бяха изящно резбовани. Масата беше подредена за десет души. Франческа вече беше там, стоеше край един малък обслужващ робот до една от стените на огромното помещение.

— Kon ban wa, Уатанабе-сан — обърна се към него на японски, докато му подаваше чаша шампанско. — Подновявам голямата приемна, затова ще вземем коктейлите си тук. Твърде нетактично е, както биха казали французите, но няма как.

Франческа изглеждаше великолепно. Русата й коса беше събрана в кок, придържан от големи инкрустирани гребени. Огърлица от диаманти обгръщаше шията й, а един-единствен огромен сапфир висеше от лежащото отдолу диамантено колие. Роклята без презрамки беше бяла, с басти и плисета, които подчертаваха извивките на все още младежкото наглед тяло. Кенджи не можеше да повярва, че тази жена е седемдесетгодишна.

След като му обясни, че „в негова чест“ набързо е организирала празнична вечеря, тя го улови под ръка и го поведе към гоблените, които висяха на срещуположната стена.

— Чували ли сте нещо за Обузон? — попита. Когато той поклати отрицателно глава, Франческа се спусна в разкази за историята на европейските гоблени.

Половин час по-късно тя зае място начело на масата. Останалите гости бяха един учител по музика от Неапол и неговата съпруга (по общо мнение актриса), двама красиви, смугли, професионални футболисти, пазителят на руините в Помпей (мъж в началото на петдесетте), италианска поетеса на средна възраст и две млади жени на около двадесет, и двете поразително красиви. След кратко допитване до Франческа едната от младите жени седна срещу Кенджи, а другата до него.

Столът, наподобяващ трон, който се намираше точно срещу мястото на Франческа в противоположния край на масата, остана свободен. Обаче Франческа прошепна нещо на главния келнер и пет минути по-късно един много стар човек, куц и почти сляп, беше въведен в стаята. Кенджи го позна веднага. Това беше Янош Табори.

Храната беше чудесна, разговорите — оживени. Обслужваха ги келнери, а не роботите, които се използваха навсякъде, освен в най-луксозните ресторанти. Всяко ново ястие се поднасяше придружено от различно италианско вино. И компанията бе забележителна. Дори футболистите говореха поносим английски. Освен това се интересуваха и знаеха доста от историята на Космоса. Младата жена срещу Кенджи дори беше чела неговата най-известна книга за ранното проучване на Марс. По време на тази вечеря Кенджи, който по онова време беше тридесетгодишен ерген, значително се поотпусна. Възбуждаше го всичко — жените, виното, разговорите за история, поезия и музика.

Един-единствен път през двата часа, прекарани около масата, беше споменато следобедното интервю. По време на краткотрайна пауза в разговора между десерта и коняка Франческа се обърна към Янош, като почти крещеше:

— Този млад японец, той е много умен, мисли, че е открил някакви данни в персоналния компютър на Никол, доказващи ония ужасни лъжи, които Дейвид изрече преди смъртта си.

Янош не каза нищо. Изражението на лицето му не се промени. Но след вечерята подаде на Кенджи една бележка и изчезна.

„Не признавате нищо друго, освен истината, и нямате никаква милост — гласеше бележката. — Така вие съдите несправедливо.“

Аглая Йепанхина до княз Мишкин. „Идиот“ от Фьодор Достоевски.

Едва пет минути след като се завърна в стаята си, Кенджи дочу как на вратата се почука. Той отвори и видя младата италианка, която на вечерята седеше срещу него. Носеше миниатюрни бикини, разкриващи по-голямата част от стройното й тяло. А в ръка държеше мъжки бански костюм.

— Господин Уатанабе — обърна се тя към него със сексапилна усмивка, — бихте ли се присъединили към нас за едно къпане? Тези плувки вероятно ще ви станат.

Моментална, огромна вълна похот заля Кенджи и не се уталожи бързо. Леко притеснен, той изчака минута или две след като се облече, и едва тогава се присъедини към жената, която го чакаше в коридора.

Дори сега, три години по-късно, докато лежеше в леглото си в Ню Идън до жената, която обичаше, за Кенджи беше невъзможно да си припомни тази нощ в двореца на Франческа, без да изпита сексуално желание. Бяха шестима. Спуснаха се с лифта до залива и плуваха по лунната пътека. В беседката край водата пиха, танцуваха и се смяха. Беше фантастична нощ.

Само след час — припомни си Кенджи — всички бяхме щастливи и голи. Планът на играта беше ясен. Двамата футболисти бяха за Франческа, двете мадони за мен.

Кенджи взе да се върти в леглото, когато си припомни силата на изживяното удоволствие и открития смях на Франческа, когато го откри преплетен с двете момичета на един от огромните шезлонги край залива. Беше по изгрев-слънце.

Когато четири дни по-късно се върнах в Ню Йорк, моят редактор ме уведоми, че според него трябва да се откажа от проекта за книга за „Нютон“. Не му възразих. Вероятно сам щях да му го предложа.

Ели беше очарована от порцелановите фигурки. Тя взе една от тях — малко момиченце, облечено в светлосиня балетна рокличка — и я завъртя в ръката си.

— Виж това, Бенджи — обърна се към брат си. — Някой си е играл да направи това, и то съвсем сам.

— В интерес на истината точно тази е копие — обади се продавачът испанец, — но оригиналът, от който е снет компютърният отпечатък, е изработен от художник. Днес процесът на репродуциране е толкова съвършен, че дори експертите се затрудняват да разпознаят копията.

— И вие сте събрали всичко това на Земята? — Ели махна с ръка към стотината фигурки, разположени на масата в малки стъклени опаковки.

— Да — изрече гордо господин Мурильо. — Макар да бях градски съветник на Севиля — разрешения за строителство и други подобни, — жена ми и аз притежавахме също малък магазин. Влюбихме се в порцелановите произведения на изкуството преди около десет години и оттогава насам сме колекционери.

Госпожа Мурильо, жена към края на четиридесетте, излезе от задната стаичка, където все още се разопаковаше стоката.

— Много преди да разберем, че МКА ни е избрала за колонисти, бяхме решили, че каквито и ограничения да има за багажа, ще вземем пълната порцеланова колекция с нас — обади се жената.

Бенджи държеше танцуващото момиче на сантиметри от очите си.

— Кра-си-во — изрече с широка усмивка.

— Благодаря — отвърна господин Мурильо — Трима или четирима от другите пътници на „Нина“ също са донесли няколко фигурки.

— Може ли да ги разгледаме? — запита Ели. — Ще бъдем много внимателни.

— Заповядайте — рече госпожа Мурильо. — Накрая, когато подредим всичко, ще продадем или ще разменим някои от тях; определено това ще бъдат копията. Сега сме ги изложили точно за да им се наслаждават.

Докато Ели и Бенджи разглеждаха порцелановите изделия, още няколко души влязоха в магазина. Господин Мурильо беше започнал търговията само преди няколко дни. Тук се продаваха свещи, красиви кърпи за хранене и други малки украшения за дома.

— Хич не си си губил времето, Карлос — обърна се към господин Мурильо един широкоплещест американец няколко минути по-късно. От поздрава се разбираше, че двамата са били спътници на Нина.

— За нас беше по-лесно, Травис — рече господин Мурильо. — Нямаме голямо семейство и се нуждаехме от малко местенце, където да се настаним.

— А ние даже още не сме си избрали къща — оплака се Травис. — Решихме, че ще живеем в това градче, но Челсия и децата не могат да открият къща, която да допада на всички ни… На Челсия все й се привиждат духове. Дори и сега не вярва, че МКА казва истината.

— Признавам, не е лесно да повярва човек, че тази космическа станция е била построена от чуждоземци, само и само за да ни наблюдават… приказките на МРУ щяха да звучат много по-правдиво, ако имаше някакви снимки от Пресечната точка на орбитите. Но защо пък ще ни лъжат?

— Лъгали са и преди. Един ден преди срещата никой дори не споменаваше това място… Челсия мисли, че участваме в някакъв колонистки експеримент на МКА. Тя твърди, че ще останем тук само за малко, а после ще ни прехвърлят на повърхността на Марс, така че двата типа колонии да могат да бъдат сравнени.

Господин Мурильо се разсмя.

— Явно Челсия не се е променила, откак сме напуснали „Нина“… — сетне стана по-сериозен. — Знаеш, ние с Хуанита също изпитвахме някакви съмнения особено след като измина една седмица, а никой дори не беше зървал чуждоземците. Цели два дни се скитахме наоколо, разговаряхме с други хора, всъщност проведохме наше лично разследване. Най-накрая заключихме, че версията на МРУ трябва да е вярна. Първо, защото е прекалено абсурдно, за да бъде лъжа. Второ, защото онази жена Уейкфийлд беше твърде убедителна. На откритата среща почти два часа отговаряше на разни въпроси и нито Хуанита, нито аз доловихме някакво несъответствие.

— Трудно ми е да си представя, че някой може да спи дванадесет години — рече Травис, поклащайки глава.

— Разбира се. И за нас беше трудно. Но ние отидохме и сами огледахме сомнариума, в който се предполага, че са спали семейство Уейкфийлд. Всичко беше точно такова, каквото Никол го описа на срещата. Между другото, сградата е огромна. Има койки и място за цялата колония, ако е необходимо… Някак не е логично МКА да построи такова огромно съоръжение само за да подкрепи една лъжа.

— Може да си прав.

— Но както и да е. Ние решихме да се възползваме от това, което ни се предоставя. Поне за момента. Изобщо не можем да се оплачем от условията на живот. Цялото домакинско оборудване е първокласно. Хуанита и аз разполагаме дори с личен робот Линкълн, който да ни помага у дома и в магазина.

Ели следеше разговора много внимателно. Помнеше какво й беше заръчала майка й снощи, когато я попита дали двамата с Бенджи могат да се разходят из градчето.

— Мисля, че да, скъпа, но ако някой ви разпознае като Уейкфийлд и започне да ви задава въпроси, не му отговаряйте. Бъдете учтиви и се приберете у дома колкото е възможно по-бързо. Макмилън не желае да разговаряме с хора извън персонала на МКА точно в този момент.

Докато Ели се възхищаваше на порцелановите фигурки и дискретно подслушваше разговора между господин Мурильо и мъжа на име Травис, Бенджи се изгуби нанякъде. Когато тя осъзна, че той не е край нея, обзе я паника.

— Какво зяпаш, приятел? — резкият мъжки глас долетя от другия край на магазина.

— Косата й е мно-го ху-ба-ва — отвърна Бенджи. Той беше препречил пътеката между щандовете, така че мъжът и съпругата му не можеха да продължат напред. Момчето се усмихна и протегна ръка към великолепната руса коса на жената. — Мога ли да я пипна?

— Луд ли си?… Разбира се, че не… А сега се махай…

— Джейсън, недей, мисля, че е слабоумен — рече жената тихо и улови ръката на мъжа си, преди да блъсне Бенджи.

В този момент Ели се втурна към брат си. Разбираше, че мъжът е ядосан, но не знаеше какво да направи. Побутна внимателно Бенджи по рамото.

— Виж, Ели — възкликна той; от възбуда сливаше думите — виж хубавата й жълта коса.

— Приятел ли ти е тоя глупак? — високият мъж се обърна към Ели.

— Бенджи е мой брат — отвърна, запъвайки се, Ели.

— Разкарай го оттук… Безпокои жена ми.

— Господине — изрече Ели, събрала кураж, — брат ми не е искал да ви обиди. Той никога не е виждал отблизо дълга руса коса.

Лицето на мъжа се сгърчи от гняв и объркване.

— Какво-о-о? — погледна към жена си. — Какви са тия двамата? Единият е тъпак, а другата…

— Не сте ли децата на Уейкфийлд? — прекъсна го приятният женски глас, който долетя иззад Ели.

Ели смутено се извърна. Госпожа Мурильо застана между тях. Още в мига, когато чуха този разговор на висок тон, семейство Мурильо бяха нащрек.

— Да, ма’ам — отвърна тихо момичето.

— Да не искате да кажете, че това са две от децата, дошли от далечния Космос? — запита Джейсън.

Ели успя да замъкне Бенджи до вратата на магазина.

— Много съжаляваме — извини се тя, преди двамата да си тръгнат. — Не искахме да ви създаваме главоболия.

— Ненормални! — чу нечий глас, докато вратата се затваряше зад гърба им.

Измина още един изтощителен ден. Никол беше много изморена. Стоеше пред огледалото и довършваше почистването на лицето си.

— Ели и Бенджи са имали някакво неприятно премеждие в градчето — обади се Ричард откъм спалнята. — Не пожелаха да ми разкажат.

Този ден Никол беше прекарала на крак тринадесет дълги часа, като помагаше на новодошлите от „Нина“ да се устроят. Но колкото и да се стараеха тя, Кенджи Уатанабе и другите, все имаше някой недоволен, все оставаха недовършени неща. Много от колонистите бяха изразили открито лошото си настроение, когато Никол се бе опитала да им обясни установените от МКА процедури по разпределението на храната, жилищата и местата за работа.

От много дни насам не си доспиваше. Никол се взря в торбичките под очите си. Но ще трябва да приключим с тази група преди да пристигне „Санта Мария“. Те ще бъдат значително по-трудни.

Никол избърса лицето си с една хавлиена кърпа и влезе в спалнята, където Ричард седеше в леглото по пижама.

— Как мина денят ти? — запита го тя.

— Горе-долу… Всъщност доста интересно… Бавно, но сигурно земните инженери започват да приемат роботите Айнщайн. — Направи пауза. — Чу ли какво ти казах за Ели и Бенджи?

Никол въздъхна. От интонацията на Ричард разбра истинското му послание. Пренебрегвайки умората, тя излезе от спалнята и тръгна по коридора.

Ели вече спеше, но в стаята, която споделяше с Патрик, Венджи бе все още буден. Никол седна на леглото край него и взе ръката му в своята.

— Здра-вей, мамо.

— Чичо Ричард спомена, че ти и Ели днес следобед сте ходили в градчето — обърна се Никол към най-големия си син.

За миг изражение на болка изкриви лицето на момчето; после изчезна.

— Да, ма-мо.

— Ели ми каза, че са ги познали и че един от новите колонисти ги е нарекъл с обидни имена — обади се Патрик от другата част на стаята.

— Вярно ли е, миличък? — запита Никол Бенджи, като продължи да милва ръката му.

Утвърдителното кимване на момчето беше едва различимо, после то мълчаливо се втренчи в майка си.

— Какво значи глупак, ма-мо? — запита неочаквано и очите му взеха да се наливат със сълзи.

Никол прегърна Бенджи.

— Да не би днес някой да те е нарекъл глупак? — запита тихо тя.

Бенджи кимна.

— Думата няма точно значение — отвърна Никол. — Всеки, който е по-различен от другите или предизвиква техните възражения, може да бъде напечен глупак — тя отново помилва Бенджи. — Понякога хората използват такива думи, без да мислят. Този, който те е нарекъл глупак, вероятно е бил объркан или разстроен от нещо друго, което му се е случило, и просто си го е изкарал на теб, защото не те е разбрал… Ти направи ли нещо, с което да го обезпокоиш?

— Не, ма-мо. Само казах, че харесвам жълтата коса на же-на-та.

Отне им известно време, но в края на краищата Никол успя да научи същността на това, което се беше случило в магазина за порцелан. Когато прецени, че Бенджи вече се е успокоил, тя прекоси стаята да целуне Патрик за лека нощ.

— Ами ти? При теб беше ли всичко наред през деня?

— Почти. Имах само едно неприятно преживяване — в парка. — Той се опита да се усмихне. — Няколко от новите момчета играеха баскетбол и ме поканиха да се присъединя… Бях ужасен. Неколцина ми се присмяха.

Никол дари Патрик с продължителна и нежна прегръдка. Патрик е силен — си рече тя, когато отново се намери в коридора на път към спалнята. — Но дори и той се нуждае от подкрепа. — Въздъхна дълбоко. — Правилно ли постъпвам? — за кой ли път се запита тя, откакто времето й беше изцяло заангажирано с плановете за колонията. — Чувствам се толкова отговорна за всичко тук. Искам Ню Идън да започне добре… Но децата ми все още имат нужда да им отделям по-голяма част от времето си… Дали ще постигна някога необходимото равновесие?

Ричард бе все още буден, когато Никол се сгуши край него. Разказа на съпруга си историята на Бенджи.

— Съжалявам, че не успях да му помогна — отбеляза Ричард, — но има неща, които само майката…

Никол бе толкова изтощена, че се унесе в сън още преди мъжът й да довърши изречението. Той я докосна решително по ръката.

— Никол, има още нещо, за което трябва да поговорим. За нещастие и то е неотложно, а утре сутринта може и да не останем дълго насаме.

Тя се разсъни и погледна въпросително Ричард.

— Става въпрос за Кати. Наистина се нуждая от помощта ти… Утре вечер ще бъде поредната танцова забава за запознанство; нали се сещаш, че миналата седмица казахме на Кати, че може да отиде, но само ако Патрик я придружи и се приберат в приличен час… Е, тази вечер случайно я видях да стои пред огледалото облечена с нова рокля. Беше къса и много разголена. Когато казах, че тази рокля не е подходящо облекло за обикновени танци, тя изпадна в ярост. Твърдеше, че я „шпионирам“, и ми заяви, че съм „безнадеждно изостанал“ в модата.

— Ти какво каза?

— Укорих я. Изгледа ме с хладен гняв и не отговори. Няколко минути по-късно напусна къщата, без да каже нито дума. Останалите деца и аз вечеряхме без нея… Кати се прибра около половин час преди теб… Миришеше на тютюн и бира. Когато се опитах да я заговоря, тя само каза „Не ме закачай“, после си влезе в стаята и тръшна вратата.

Точно от това се страхувах — помисли си Никол. Лежеше до Ричард и мълчеше. — Признаците са налице от най-ранна възраст. Кати е умна. Но също и егоистка, и деспотична…

— Точно се канех да забраня на Кати да ходи на танци утре вечер — продължи Ричард, — когато осъзнах, че според всички норми тя вече е възрастен човек. В края на краищата регистрационната й карта в административния отдел показва, че тя е на двадесет и една. Не можем да се отнасяме към нея като с дете.

Но емоционално сигурно е в пубертета — си мислеше Никол и се въртеше в леглото, докато Ричард продължаваше да изрежда трудностите с Кати, откакто първите хора влязоха в РАМА. За нея нищо не е важно, освен приключението и възбудата.

Никол си припомни деня, когато тя и Кати бяха заедно в болницата. Случи се седмица преди пристигането на колонистите от Нина. Кати беше заинтригувана от съвременната медицинска апаратура и искрено се интересуваше от работата й; обаче когато Никол я попита дали не желае да работи тук до започване на университетската година, младата жена се беше изсмяла.

— Шегуваш се, нали? Не мога да си представя нищо по-отегчително. Особено когато ще трябва да се срещна със стотици нови хора.

Нито Ричард, нито аз можем да направи нещо повече — реши Никол с въздишка. — Може да ни боли за Кати, можем да й предложим обичта си, но тя вече е твърдо убедена, че нашите познания и опит са неподходящи за нея.

В спалнята цареше тишина. Никол се протегна и целуна Ричард.

— Утре ще говоря с Кати за роклята, но се съмнявам, че ще има някакъв ефект.

Патрик седеше сам на един сгъваем стол край стената на училищния гимнастически салон; Когато провлачената музика спря и дузината танцуващи двойки постепенно забавиха движенията си, той отпи от содата и погледна часовника си. Кати и Олаф Ларсен, висок швед, чийто баща беше член на екипажа на командир Макмилън, си размениха кратка целувка, преди да тръгнат ръка за ръка към Патрик.

— Ние с Олаф излизаме навън да изпушим по цигара и да глътнем по още едно уиски — рече Кати, когато двойката доближи Патрик. — Защо не дойдеш с нас?

— Вече закъсняхме, Кати — отвърна Патрик. — Нали казахме, че ще си бъдем у дома в дванадесет и половина.

Шведът потупа снизходително Патрик по гърба.

— Хайде, момче. Отпусни се. Сестра ти и аз се забавляваме чудесно.

Олаф беше вече пиян. Лицето му се беше зачервило от алкохола и танците. Той посочи към отсрещната страна на помещението.

— Виждаш ли онова момиче с червената коса, бялата рокля и големите цици? Името й е Бет и е горещо парче. Цяла вечер те чака да я поканиш на танц. Не щеш ли да те представя?

Патрик поклати глава.

— Виж какво, Кати… Искам да си тръгвам. Седях тук търпеливо…

— Още половин час, бебчо — прекъсна го Кати. — Ще изляза за малко навън, после ще се върна за няколко танца. Й след това веднага си тръгваме. Нали?

Тя целуна Патрик по бузата и се отправи заедно с Олаф към вратата. По уредбата на гимнастическия салон пуснаха бърз танц! Очарован, Патрик наблюдаваше как младите двойки се движат в такт с басовия ритъм на музиката.

— Не танцуваш ли? — запита го един млад мъж, който заобикаляше претъпкания дансинг плътно притиснат до стената.

— Не. Никога не съм опитвал.

Младият човек изгледа странно Патрик. После спря и се усмихна.

— Ами да, ти си от семейство Уейкфийлд… Здрасти, казвам се Брайън Уолш. Аз съм от Уисконсин, в средата на Съединените щати. Моите родители трябва да положат тук началото на университета.

Откак бяха пристигнали на забавата преди няколко часа, Патрик не бе разменил нито дума с друг, освен с Кати. С радост се здрависа с Брайън Уолш и двамата си побъбриха приятелски няколко минути. Брайън, който беше наполовина готов с дипломната си работа по компютърно инженерство, когато родителите му бяха избрани за колония Лоуел, беше двадесетгодишен и единствено дете в семейството. Освен това изпитваше страхотно любопитство към преживяванията на своя събеседник.

— Кажи ми — запита той Патрик, когато и двамата започнаха да се поотпускат — наистина ли съществува мястото, дето му викат Пресечната точка на орбитите? Или е част от някаква фантасмагория, съчинена от МКА?

— Не е — отвърна Патрик, забравил, че от него се очаква да не обсъжда тези неща. — Орбиталният възел съществува. Баща ми твърди, че това е междузвездна станция за обработка.

Брайън се разсмя непринудено.

— Значи някъде там край Сириус се намира гигантски триъгълник, построен от неизвестен свръхвид? И неговото предназначение е да им помогне да изучават другите същества, които пътешестват в Космоса? Това е най-фантастичната история, която някога съм чувал. В действителност почти всичко, което ни разказа майка ти на онази открита среща, не беше за вярване. Ще призная обаче, че съществуването на тази космическа станция и технологическото ниво на роботите наистина правят историята й правдоподобна.

— Всичко, казано от майка ми, е вярно. И някои от най-невероятните неща нарочно бяха изпуснати. Например, майка ми е разговаряла с една змиорка с наметало, която пускала мехурчета. Също…

Патрик се спря, припомняйки си предупрежденията на Никол.

Брайън беше смаян.

— Змиорка с пелерина? Как е разбрала какво й говори?

Патрик погледна часовника си.

— Извини ме, Брайън — изрече рязко, — но съм дошъл със сестра си и тя очаква да се срещнем…

— Да не е момичето с малката червена рокличка, която ама наистина е доста изрязана?

Патрик кимна. Брайън сложи ръка върху рамото на своя нов приятел.

— Нека ти дам един съвет. Някой трябва да говори със сестра ти. Начинът, по който се държи с момчетата, кара хората да си мислят, че е лесна.

— Кати си е такава — изрече отбранително Патрик. — Никога не е била с хора, освен с членовете на семейството.

— Извинявай — Брайън сви рамене. — Така и така не е моя работа… Виж, защо не ми се обадиш някой път? Много ми беше приятно да разговарям с теб.

Патрик се сбогува с Брайън и се отправи към вратата. Къде беше Кати? Защо не се беше върнала в гимнастическия салон?

Секунди след като се озова навън, чу високия й смях. Кати стоеше на игрището заедно с още трима мъже, единият от които беше Олаф Ларсен. Всички пушеха, смееха се и пиеха от една бутилка, която минаваше от ръка на ръка.

— Значи коя поза ти харесваш най-много? — запита един мургав младеж с мустаци.

— О, предпочитам да съм отгоре — заяви през смях Кати. Отпи от шишето. — Така владея положението.

— Звучи ми добре — отвърна мъжът, чието име беше Андрю. Той се изкиска и постави многозначително ръка на задника й. Кати го отблъсна, все още смеейки се. Секунди по-късно видя Патрик да се приближава.

— Ела тук, бебчо — извика тя. — Тази работа, дето я пием, е огън.

Тримата мъже, които бяха затегнали кръга около Кати, леко се отдръпнаха, когато Патрик наближи. Макар че все още беше доста мършав и недоразвит, той беше висок и изглеждаше внушително на мъждивата светлина.

— Отивам си у дома, Кати — рече Патрик, когато се озова редом с нея. Отказа бутилката. — Мисля, че трябва да си тръгнеш с мен.

Андрю се разсмя.

— Ларсен — звучеше саркастично, — момичето ти за забавления се придружава от тийнейджър.

Очите на Кати светнаха от гняв. Тя пое нова глътка от бутилката и я подаде на Олаф. После сграбчи Андрю и го целуна жадно по устата, притискайки плътно тялото си до неговото.

Патрик се смути. Олаф и другият мъж взеха да викат и да свиркат, когато Андрю върна целувката на Кати. След почти цяла минута Кати се изскубна.

— Да си вървим сега, Патрик — рече с усмивка, очите й все още бяха вперени в мъжа, когото бе целунала. — Мисля, че за една вечер това му стига.

[1] Разбирам (итал.) — Б.пр. ↑

[2] Дворецът Сабатини (итал.) — Б.пр. ↑

12.

От прозореца на втория етаж Епонин се бе загледала в заоблените гънки на склона. СОГ покриваха хълма, фината им мрежа почти скриваше кафеникавата почва.

— Е, Еп, какво ще кажеш? — запита Кимбърли. — Определено е добро. А когато засадим гората и тя порасне, през прозореца ще виждаме дървета и трева, дори може би някоя катеричка. Това е допълнително предимство.

— Не зная — отвърна след няколко секунди някак разсеяно Епонин. — Малко по-малък е от апартамента, който харесах вчера в Позитано. И изпитвам известни опасения да живея тук, в Хаконе. Никога не съм познавала толкова много азиатци…

— Чуй, съквартирантке, не можем да чакаме вечно. Още вчера ти казах, че трябва да побързаме с избора. Имаше седем двойки, които искаха апартамента в Позитано, и нищо чудно, след като в цялото село бяха останали само четири квартири, така че ние просто нямахме късмет. Като изключим онези маломерни апартаментчета над магазините по главната улица в Бовоа, а аз не желая да живея там, защото са изложени прекалено на показ, сега ни остава да избираме — или тук, или в Сан Мигел. А в Сан Мигел живеят всички чернокожи и мулати.

Епонин седна на един от столовете. Намираха се във всекидневната на малък двустаен апартамент. Беше мебелиран скромно, но прилично — с два стола и голямо канапе, които бяха в същия кафяв цвят, както правоъгълната масичка за кафе. Апартаментът имаше една-единствена просторна баня и освен двете спални разполагаше с кухня, свързана с всекидневната; като цяло не беше повече от сто квадратни метра.

Кимбърли Хендерсън кръстосваше нетърпеливо помещението.

— Ким — изрече бавно Епонин, — съжалявам, но ми е трудно да се съсредоточа върху избора на апартамент, когато ни се случиха толкова много неща. Какво представлява това място? Къде се намираме? Защо сме тук? — мислите й отскочиха назад към невероятното посрещане преди три дни, когато командир Макмилън ги беше осведомил, че се намират във вътрешността на космически кораб, построен и съоръжен от извънземни „с цел да наблюдават земляците“.

Кимбърли Хендерсън запали цигара и издуха дима. Тя присви рамене.

— Глупости, Епонин. Не зная отговора на нито един от тези въпроси… Но зная, че ако не си изберем апартамент, ще ни остане това, което не е харесало на никой друг.

Няколко секунди Епонин остана загледана в приятелката си, после въздъхна.

— Не мисля, че разпределението е честно — оплака се тя. — Пътниците от „Пинта“ и „Нина“ са си избрали домове още преди да пристигнем. Наложи ни се да избираме измежду отхвърленото.

— А ти какво очакваше? — отвърна припряно. Кимбърли. — Нашият кораб пренасяше осъдени; разбира се, че ще получим остатъците. Но най-сетне сме свободни.

— Е, тогава, предполагам, че искаш да живееш в този апартамент? — запита най-накрая Епонин.

— Да — отвърна Кимбърли. — Освен това искам да се запишем за другите два апартамента, които разгледахме сутринта край пазара Хаконе, в случай че ни изключат за този. Ако, след като затворят тази вечер, все още нямаме определена квартира, боя се, че ще се окажем в лошо положение.

Това беше грешка — мислеше Епонин, докато наблюдаваше Кимбърли да обикаля стаята. — Не трябваше да се съгласявам да живея с нея… Но какъв избор имам? Квартирите, които се предлагат за самотните, са дупки.

Епонин не беше привикнала към бързи промени в живота. За разлика от Кимбърли Хендерсън, която беше натрупала огромен и разнообразен опит още преди да бъде осъдена за убийство на деветнадесетгодишна възраст, Епонин беше преживяла едно относително спокойно детство и юношество. Беше израснала в сиропиталище в покрайнините на Лимож, Франция. Никога не беше напускала провинцията, където бе родена, докато професор Моро не я отведе в Париж, за да разгледа големите музеи. Тогава Епонин беше на седемнадесет години. За нея решението да приеме назначение в Колония Лоуел беше безкрайно трудно. Но в противен случай я очакваше доживотно заточение в Бурже, а Марс й предоставяше шанса да бъде свободна. След дълго обмисляне най-накрая тя събра смелост и реши да подаде молба до МКА.

Епонин беше избрана за колонистка, защото академичната й диплома показваше изключително висок успех, особено в сферата на изкуствата, защото говореше гладко английски и защото беше изряден затворник. В досието й от архивите на МКА като най-подходяща длъжност за нея се посочваше „гимназиален преподавател по театрално майсторство или рисуване“. Независимо от трудностите, свързани с онази част от мисията, включваща полета, Епонин беше изпитала осезаем прилив на адреналин и възбуда, когато Марс за пръв път се появи в прозореца за наблюдение на „Санта Мария“. Може би тук я очакваше нов живот в нов свят?

Обаче два дни преди планираната среща пазачите от МКА бяха съобщили, че космическият кораб няма да разгърне совалките за кацане, както беше предвидено по програма. Казаха на пътниците с присъди, че вместо това „Санта Мария“ ще направи „малък обход, за да се срещне с марсианска орбитална космическа станция“. Съобщението едновременно обърка и разтревожи Епонин. За разлика от повечето свои спътници, тя беше прочела внимателно, предназначените за колонистите материали на МКА и изобщо не беше срещнала някъде да се споменава подобна марсианска орбитална космическа станция.

Никой не каза на Епонин и на другите осъдени какво става, преди „Санта Мария“ да бъде напълно разтоварена, и докато всички пътници и провизии не се пренесоха в Ню Идън. А дори и след обясненията на Макмилън малко от осъдените повярваха, че им се казва истината.

— Хайде сега — беше казал Уилис Мийкър, — този да не ни взе за глупаци? Че тайфа извънземни били построили — това място и тия шашави роботи? Нагласена работа, казвам ви. Просто ще изпробват някаква нова концепция за затвор.

— Но, Уили — беше реагирал Малкълм Пийбоди, — ами всички останали? Ами онези, които са пристигнали с „Пинта“ и „Нина“? Разговарях с някои от тях. Те са нормални хора, искам да кажа, че не са осъждани. Ако теорията ти е вярна, те какво правят тук?

— Откъде, по дяволите, да знам, сестричке? Не съм гений. Само знам, че оня тип Макмилън не казва цялата истина.

Епонин не позволи на съмненията си от изказването на Макмилън да й попречат да отиде с Кимбърли до Сентръл Сити и да подаде молба за трите апартамента в Хаконе. Този път при тегленето те извадиха късмет; падна им се апартаментът, който си бяха избрали. Двете жени прекараха цял ден в нанасяне в дома край Шеруудския лес. Сетне се явиха в бюрото по труда при административния комплекс, за да бъдат настанени на работа.

Тъй като двата космически кораба бяха пристигнали доста преди „Санта Мария“, процедурата по приобщаването на осъдените към живота в Ню Идън беше доста внимателно обмислена. Назначението на Кимбърли не отне почти никакво време; тя имаше великолепни препоръки за медицинска сестра и постъпи в централната болница.

Преди да приеме назначението в централната гимназия, Епонин разговаря с инспектора по училищните въпроси и с още четирима учители. Работата й там щеше да налага ежедневно кратко пътуване с влак, а ако избереше мястото в прогимназията в Хаконе, можеше да ходи дотам пеша. Но Епонин реши, че си струва. Директорът и учителският състав, който преподаваше в гимназията, й допаднаха твърде много.

Първоначално другите седем лекари в болницата изпитваха неприязън към двамата си колеги от групата на затворниците, и по-специално към доктор Робърт Търнър, в чието досие тайнствено се споменаваше за две брутални убийства, без да се дават подробности за някакви смекчаващи вината обстоятелства. Но след седмица или малко повече неговите умения, познания и професионализъм станаха очевидни за всекиго, ето защо с тайно гласуване персоналът го избра за директор на болницата. Доктор Търнър беше доста изненадан от този избор и в кратката си реч по повод приемането на поста даде тържествено обещание да се посвети изцяло на благополучието на колонията.

Първото му официално действие бе да предложи на временната управа в града всеки гражданин на Ню Идън да бъде подложен на цялостен медицински преглед, така че личните медицински картони да могат да бъдат осъвременени. Когато предложението му бе прието, доктор Търнър разпредели роботите Тиасо из колонията да изпълняват задачите на фелдшери. Биотите извършваха всички обичайни изследвания и събираха данни, които да бъдат анализирани от лекарите. Едновременно с това, припомняйки си отличната възможност за обмяна на данни, която съществуваше между всички болници в района на метрополитена Далас, неуморимият доктор Търнър започна да работи с няколко от айнщайновците по създаването на напълно компютризирана система за диагностика и профилактика на колонистите.

Една вечер през третата седмица от пристигането на „Санта Мария“ край РАМА, Епонин както обикновено си стоеше сама у дома (Кимбърли Хендерсън вече имаше установен дневен график — почти никога не се намираше в апартамента. Ако не беше на работа в болницата, значи беше излязла с Тоширо Накамура и неговите главорези), когато видеотелефонът иззвъня. На монитора се появи лицето на Малкълм Пийбоди.

— Епонин — произнесе срамежливо, — искам да те помоля за една услуга.

— Какво има, Малкълм?

— Преди около пет минути ми се обади доктор Търнър от болницата. Каза, открил някакви „отклонения“ в данните от изследванията, които тази седмица ми направи един робот. Иска да отида за по-подробен преглед.

Епонин изчака търпеливо няколко секунди.

— Не разбирам — рече накрая. — Каква е услугата?

Малкълм си пое дълбоко дъх.

— Трябва да е нещо сериозно, Епонин. Щом иска да ме види сега… Ще дойдеш ли с мен?

— СЕГА? — възкликна Епонин и погледна часовника си. — Почти единадесет е — като светкавица през ума й премина оплакването на Кимбърли, че доктор Търнър е „работохолик“, не по-различен от онези черни роботи сестри. Припомни си удивително сините му очи.

— Добре — отвърна тя на Малкълм. — Ще те чакам на гарата след десет минути.

Епонин рядко излизаше по това време. Откакто бе назначена за преподавател, тя прекарваше повечето си вечери в подготовка на уроците. Само една събота беше излязла с Кимбърли, Тошио Накамура и още няколко от неговите хора. Отидоха в един наскоро открит японски ресторант. Но храната беше непривична, компанията се състоеше главно от азиатци, и след като бяха пийнали доста, мъжете започнаха да правят прочувствени предложения. Кимбърли я упрекна, че се държала „рязко и неприветливо“, но Епонин отхвърли следващите предложения на съквартирантката си да се приобщава към тях.

Епонин стигна до гарата преди Малкълм. Докато го чакаше, тя се оглеждаше наоколо и се удивляваше колко много се беше променило градчето от присъствието на хората. Я ДА ВИДИМ — мислеше си тя. — „Пинта“ е пристигнала тук преди три месеца, „Нина“ — пет седмици след нея. А вече навсякъде има магазини — и около гарата, и в самото градче. Парадното облекло на човешкото съществуване… Ако останем тук година или две, колонията по нищо няма да се различава от Земята.

По време на краткото пътуване с влака Малкълм беше доста нервен и приказлив.

— Знам, че е сърцето, Епонин. Откак Уолтър умря, изпитвам силна болка тук. Първоначално мислех, че си въобразявам…

— Не се тревожи — отвърна Епонин, успокоявайки своя приятел. — Хващам се на бас, че не е нещо сериозно.

Епонин с мъка държеше очите си отворени. Минаваше три сутринта. Малкълм беше заспал на пейката край нея. Какво прави този доктор? — чудеше се тя. — Каза, че няма да се бави.

Скоро след като пристигнаха, доктор Търнър прегледа Малкълм с компютризирания стетоскоп. После му каза, че се нуждае от „по-подробни изследвания“, и го отведе в друга част на болницата. Малкълм се завърна след един час. Самата Епонин зърна доктора само за миг, когато той прие Малкълм в кабинета си за първоначалния преглед.

— Приятелка ли сте на господин Пийбоди? — дочу се глас.

Епонин трябва да беше задрямала. Когато се отърси от съня, сините очи я гледаха втренчено само от метър разстояние. Докторът изглеждаше уморен и разтревожен.

— Да — отвърна тихо Епонин, опитвайки се да не разбуди, мъжа, който спеше на рамото й.

— Той ще умре скоро. Може би през следващите две седмици.

Епонин усети как кръвта нахлува в главата й. Добре ли чух? Нима той каза, че Малкълм ще умре през следващите две седмици? Тя се вкамени.

— Ще му е нужна голяма подкрепа — за момент докторът направи пауза. Продължаваше да я гледа втренчено. Дали не се опитваше да си спомни къде я е виждал преди? — Ще можете ли да му помогнете?

— Аз… Надявам се — отвърна Епонин.

Малкълм се размърда.

— Сега трябва да го събудим — рече докторът.

В очите му не се долавяше никакво вълнение. Беше произнесъл своята диагноза, не предположение, без всякакъв намек за чувства. Ким е права — помисли си Епонин. — Той е автомат също като роботите Тиасо.

По предложение на доктора Епонин придружи Малкълм по коридора и влезе с него в стаята, изпълнена с медицинска апаратура.

— Някой доста умен човек — обърна се доктор Търнър към Малкълм — е подбрал съоръженията, които са докарани от Земята. Макар че персоналът е ограничен, диагностичната апаратура е първокласна.

Тримата се доближиха до един прозрачен куб с размери метър на метър.

— Това удивително съоръжение — се нарича органен проектор — каза доктор Търнър. — Може да пресъздаде с най-малки подробности и съвсем точно всички основни органи в човешкото тяло. Това, което ще видим вътре сега, е графично компютърно изображение на вашето сърце, господин Пийбоди, точно както бе изобразено преди деветдесет минути, когато инжектирах контрастното вещество в кръвоносните ви съдове.

Доктор Търнър кимна към съседното помещение, където очевидно беше направено изследването на Малкълм.

— Докато вие седяхте на масата — продължи той, — машината с голямата леща ви сканира милион пъти в секунда. Въз основа на разположението на контролното вещество и тези милиарди моментни скенерни снимки беше получено едно изключително точно триизмерно изображение на вашето сърце. Точно това виждате вътре в куба.

Доктор Търнър млъкна, погледна за секунди встрани, а после се втренчи в Малкълм.

— Не се опитвам да усложнявам нещата, господин Пийбоди — промълви тихо, — но исках да ви обясня как точно съм разбрал какво не е наред при вас. Така че да осъзнаете, че не може да има грешка.

Погледът на Малкълм беше подивял от страх. Докторът го хвана за ръка и го заведе на едно специално място край куба.

— Вижте тук, задната стена на сърцето близо до върха. Нали виждате и странната паяжина и набраздяването на тъканта? Това са мускулните влакна на сърцето ви и те са непоправимо атрофирали.

Малкълм остана загледан в куба сякаш цяла вечност, после сведе глава и попита едва чуто:

— Ще умра ли, докторе?

Доктор Търнър улови и другата ръка на своя пациент.

— Да, Малкълм. На Земята вероятно можехме да се надяваме на сърдечна трансплантация; тук обаче и дума не може да става за такова нещо, тъй като нито разполагаме със съответната апаратура, нито с подходящ донор… Ако желаеш, бих могъл да те отворя и да погледна отблизо какво става със сърцето ти. Но е почти невероятно да видя нещо, което би променило прогнозата.

Малкълм поклати глава. По бузите му започнаха да се стичат сълзи.

Епонин прегърна дребния човечец и също започна да плаче.

— Съжалявам, че ви забавих толкова, докато поставя окончателната диагноза — рече доктор Търнър, — но при такъв сериозен случай трябваше да бъда абсолютно сигурен.

Малко по-късно Малкълм и Епонин се отправиха към вратата. Там Малкълм се извърна и попита:

— Какво да правя сега?

— Каквото ти душа иска — беше отговорът.

Когато си отидоха, доктор Търнър се върна в своя кабинет, където по цялото му бюро бяха разхвърляни компютърните разпечатки от картона и изследванията на Малкълм Пийбоди. Докторът беше силно разтревожен. Беше почти сигурен (не можеше да го твърди сто процента, преди да извърши аутопсията), че Пийбоди страда от същото заболяване на сърцето, което уби Уолтър Бракен в Санта Мария. Двамата бяха близки приятели от няколко години, още от времето на изолацията или в Джорджия. Не беше вероятно по някакво съвпадение и двамата да са заболели от една и съща болест на сърцето. Но ако не е съвпадение, тогава болестта явно беше заразна.

Робърт Търнър поклати глава. Всяко заболяване, засягащо сърцето, беше тревожно. Но такова, което можеше да се предава от човек на човек? Възможностите бяха ужасяващи.

Доктор Търнър беше много изморен. Преди да облегне глава на бюрото, той направи списък на данните за вирусите, засягащи сърцето, които искаше да получи от базата данни. Сетне бързо заспа.

Петнадесет минути по-късно телефонът го събуди с рязък звън. Обаждаше се една Тиасо от залата за спешни случаи.

— Две Гарсия са открили човешко тяло в Шеруудския лес и са тръгнали насам. От изображенията, които предадоха, смятам, че този случай изисква личното ви участие.

Доктор Търнър си изми ръцете, като ги изтърка с четка, отново облече престилката и пристигна в залата за спешни случаи тъкмо преди двете Гарсия да докарат тялото. Дори той потрепери при вида на жестоко обезобразеното тяло. Главата беше почти напълно отсечена — висеше на тънка нишка мускул, лицето беше нарязано и обезформено до такава степен, че не можеше да се разпознае. Като допълнение в гениталната област на панталоните зееше кървава дупка.

Двойката Тиасо тутакси се заловиха за работа, измиха кръвта и подготвиха тялото за аутопсия. Доктор Търнър седеше на един стол, по-далеч от тази сцена, и попълваше първия смъртен акт в Ню Идън.

— Как му беше името? — запита той биотите.

Единият прерови това, което беше останало от дрехите на мъжа, и откри неговата МКА лична карта.

— Дани. Марчело Дани.

СВАТБЕНА ПЕСЕН

1.

Влакът от Позитано беше пълен. Той спря на малката гара край брега на езерото Шекспир, на половината път до Бовоа, а оттам се изсипа пъстра тълпа от хора и хуманоиди. Мнозина от тях носеха кошници с храна, одеяла и сгъваеми столове.

По-малките деца още от перона се втурнаха към ливадата, покрита с дебел пласт току-що окосена трева, която заобикаляше езерото. Те се смееха и се търкаляха надолу по полегатия склон, прострян на сто и петдесет метра между гарата и брега на езерото.

Хората, които не желаеха да седят на тревата, можеха да се настанят на дървените трибуни, издигнати срещу тесния кей, който навлизаше на петдесет метра във водата и едва тогава се разширяваше в правоъгълна платформа. На платформата бяха разположени микрофон, ораторска трибуна и няколко стола. Именно оттук, след като приключеше зарята, губернатор Уатанабе щеше да произнесе обръщението си по повод Деня на Заселването.

На петдесет метра вляво от трибуните семействата Уейкфийлд и Уатанабе бяха разположили дълга маса, покрита с парче плат в синьо и бяло. По нея с вкус беше подредена храна саморъчно приготвена. Охладителите отдолу бяха пълни с напитки. Семействата и техните приятели стояха наоколо, хапваха си, играеха на разни игри или пък разговаряха дружелюбно. Сред хората се движеха два биота Линкълн и предлагаха напитки и дребни закуски на онези, които се намираха по-далече от масата и охладителите.

Следобедът беше горещ. Даже прекалено горещ, трети в поредицата от изключително горещи дни. Но когато изкуственото слънце в купола високо над главите им завърши дъговидния си път и светлината полека-лека започна да избледнява, изпълнената с очакване тълпа по брега на езерото Шекспир забрави за горещината.

Само минути преди светлината да се скрие напълно, пристигна един последен влак. Този път идваше от централния град и возеше колонисти, които живееха в Хаконе или Сан Мигел, Закъснелите не бяха много. Повечето хора бяха пристигнали рано, за да се разположат за пикника на тревата. Епонин пътуваше с последния влак. Първоначално бе решила изобщо да не идва на тържеството, но в последната минута промени намеренията си.

Когато пристъпи от перона в тревата. Епонин се обърка. Имаше толкова много хора! Тук трябва да е целият Ню Идън — помисли си тя. За миг й се прииска да не беше идвала. Всички бяха тук семейно или с приятели, а тя беше сама.

Когато Епонин слезе от влака, Ели Уейкфийлд играеше на конче с Бенджи. Дори и отдалече тя веднага разпозна своята учителка по яркочервената лента на ръкава.

— Епонин, мамо! — Ели изтича към Никол. — Може ли да я поканя при нас?

— Разбира се — отвърна Никол.

Глас по високоговорителя прекъсна малкия оркестър, който свиреше, за да съобщи, че фойерверките ще започнат след десет минути. Чуха се единични ръкопляскания.

— Епонин — извика Ели, — насам! — И тя й помаха с ръка. Епонин чу името си, но в спусналия се здрач не виждаше много добре. След няколко секунди се загледа в посока към Ели. Отправи се натам, но неволно блъсна едно току-що проходило дете, което се мотаеше само по тревата.

— Кевин — изпищя майка му, — дръж се настрана от нея! След миг широкоплещест рус мъж сграбчи малкото момче, за да го отдръпне от Епонин.

— Мястото ти не е тук, не и при почтените хора.

Леко разтреперана, Епонин продължи към Ели, която идваше да я пресрещне.

— Върви си у дома. Четиридесет и първа! — извика една жена, която бе видяла случилото се преди малко. Дебело десетгодишно момче с камбест нос посочи Епонин с пръст и обясни на сестра си нещо, което Епонин не чу.

— Толкова се радвам да те видя — рече Ели, когато доближи своята учителка. — Ще дойдеш ли да хапнеш нещо?

Епонин кимна.

— Жал ми е за тези хора — изрече Ели с достатъчно висок глас, та всички наоколо да я чуят. — Срамота е да са толкова невежи.

Ели поведе Епонин към голямата маса и я представи: — Хей, за всички, които не знаят, това е моята учителка и приятелка Епонин. Тя няма второ име, така че не питайте за него.

Епонин и Никол се бяха срещали няколко пъти. Поприказваха си мило, докато един Линкълн предложи на Епонин няколко зеленчукови пръчици и сода. Най Уатанабе нарочно доведе своите близнаци Кеплер и Галилео, които едва преди седмица бяха навършили две годинки, за да ги представи на новодошлата. Голяма група колонисти от Позитано многозначително млъкнаха, когато Епонин пое Кеплер.

— Хубаво — детето посочи с пръстче лицето на Епонин.

— Трябва да ти е доста трудно — изрече на френски Никол и кимна с глава към групата ококорени зрители.

— Oui — отвърна Епонин. — Трудно ли? Това е най-сдържаното определение за тази година. Как ще звучи „Непоносимо“? Не стига, че съм болна от някаква ужасна болест, която почти сигурно ще ме довърши. Не. На всичкото отгоре, трябва да нося тази превръзка, за да знаят другите и да ме избягват.

Макс Пъкет вдигна поглед от шахматната дъска и забеляза Епонин.

— Здрасти, здрасти — Ти трябва, да си учителката, за която съм слушал толкова много.

— Това е Макс — представи го Ели, докато водеше към него Епонин. — Той е флиртаджия, но е безопасен. А по-възрастният господин, който не ни обръща внимание, е съдия Пьотр Мишкин… Правилно ли го произнесох, съдия?

— Да, разбира се, млада госпожице — отвърна съдия Мишкин, а погледът му не се откъсваше от шахматното табло. — По дяволите, Пъкет, какво се опитваш да направиш с този офицер? Както обикновено играеш или глупаво, или блестящо, а аз не мога да реша кое от двете е сега.

Най-накрая съдията вдигна глава, видя червената лента на Епонин и се измъкна от стола, за да се изправи и да я поздрави.

— Съжалявам, госпожице, искрено съжалявам. Принудена сте да търпите достатъчно, за да трябва да понасяте дори най-дребните жестове на невъзпитание от този самовлюбен стар глупак.

Минута или две преди началото на фойерверките откъм западната част на езерото започна да се приближава голяма яхта. Дългата палуба беше украсена с ярки цветни светлини и припкащи млади хубавици. По продължение на борда беше изрисувано името „Накамура“. На главната палуба до руля. Епонин разпозна Кимбърли Хендерсън, която стоеше до Тошио Накамура.

Веселата група от яхтата помаха на хората от брега. Патрик Уейкфийлд дотича до масата. Беше възбуден.

— Виж, мамо, Кати е на борда.

Никол си сложи очилата, за да види по-ясно. Действително това беше дъщеря й по бански костюм — тип бикини, която махаше от палубата.

— Точно това ни трябваше сега — промърмори на себе си Никол, а първата ракета избухна над главите им и изпълни притъмнялото небе с цветове и светлина.

— На този ден преди три години — започна Кенджи Уатанабе речта си, — един разузнавателен отряд от „Пинта“ за първи път пристъпи в този нов свят. Никой от нас не знаеше какво ни очаква. По време на двата дълги месеца, когато всекидневно прекарвахме по осем часа в сомнариума, ние си задавахме въпроса дали в Ню Идън е възможно нещо, което поне да наподобява нормалния живот. Ранните ни страхове не се оправдаха. Нашите чуждоземни домакини, които и да са те, нито веднъж не се намесиха в живота ни. Възможно е, както твърдят Никол и някои други, те непрекъснато да ни наблюдават, но ние не усещаме присъствието им по никакъв начин. Извън нашата колония корабът РАМА се е насочил към звезда, наречена Тау Цети, и се движи с невероятна скорост. Но тук във вътрешността, ежедневните ни дейности изобщо не са повлияни от изумителните външни условия, при които съществуваме.

Преди дните, прекарани в сомнариума, докато все още пътешествахме в планетарната система около нашата родна звезда Слънцето, мнозина от нас вярваха, че „периодът на наблюдение“ ще бъде кратък. Мислехме си, че след някой и друг месец ще ни върнат на Земята или на мястото, за което първоначално вярвахме, че сме се запътили — Марс, а третият космически кораб РАМА ще изчезне в дълбините на Космоса като двата свои предшественика. Но днес, преди да се изправя пред вас, нашите навигатори ми съобщиха, че продължаваме да се отдалечаваме от Слънцето със скорост, надвишаваща половината, от тази на светлината. Така е вече повече от две и половина години. Очевидно е, че ако имаме достатъчно късмет някой ден отново да се завърнем в нашата Слънчева система, то този ден явно стои достатъчно далече в бъдещето.

Всичко това определи главната тема на моето последно обръщение към вас по случай Деня на Заселването. А тя е много прозаична: приятели, съграждани, НИЕ трябва да поемем цялата отговорност за съдбата си. Не можем да очакваме от великите сили, които създадоха за нас този малък свят, да ни спасяват от нашите грешки. Трябва да ръководим Ню. Идън така, сякаш ние и децата ни ще останем тук завинаги. В нашите ръце е да подредим живота, който ще живеем, както ние, така и бъдещите поколения.

В настоящия момент колонията е изправена пред редица предизвикателства. Забележете, че използвам думата „предизвикателства“, а не „проблеми“. Ако застанем рамо до рамо, ние можем да се справим с тези предизвикателства. Ако внимателно премислим дългосрочните последици на действията си, ще направим правилния избор. Но ако не сме в състояние да възприемем идеята „за възнаграждение в бъдещето“ и „за общото благо“, тогава бъдещето на Ню Идън ще бъде безрадостно.

Ще илюстрирам с един пример това, за което става въпрос. Ричард Уейкфийлд обясни както пред телевизията, така и на срещи с обществеността, че главната схема, която контролира времето при нас, се основава на определени допускания за атмосферните условия вътре в поселището. И по-специално алгоритъмът за контрола на времето приема, че както нивото на въглеродния двуокис, така и концентрацията на праховите частици, са по-ниски от дадена определена стойност. Не е нужно да разбирате много-много от математика, за да ви стане ясно, че ако възприетите допускания не са точни, изчисленията, които управляват външните входове на нашето поселище, ще бъдат погрешни.

Но днес аз нямам намерение да изнасям научна лекция по един толкова сложен проблем. В действителност възнамерявам да говоря за политиката. Повечето наши учени смятат, че необичайното време през последните четири месеца е резултат от прекалено високи нива на въглеродния двуокис и от запрашване на атмосферата. Ето защо моето правителство направи съответните предложения, за да се справи с тези проблеми. Всички наши препоръки обаче бяха отхвърлени от Сената. И то с какви мотиви!

Предложението ни постепенно да се наложи възбрана върху камините — които в Ню Идън са напълно безсмислени — бе окачествено като „ограничаване на личните свободи“. Бе отхвърлена и препоръката ни, подкрепена с много подробно предварително проучване да се възстанови част от мрежата на СОГ с цел да се компенсира загубата на растителна покривка, причинена от разработването на части от Шеруудския лес и северните тревни площи. Мотивите? Опозицията изтъкна като аргумент, че колонията не може да се справи с тази задача и в допълнение изтъкна, че СОГ ще консумират много, енергия, което ще доведе до болезнени и значителни ограничения в консумацията на електричество от населението.

Дами и господа, смешно е да си заравяме главата в пясъка и да се надяваме, че тези проблеми с околната среда ще изчезнат от самосебеси. Всеки път, когато отлагаме нещо, това води до по-големи трудности за колонията в бъдеще. Не вярвам, че мнозина от вас възприемат самозалъгването на опозицията, че някак си ще успеем да разберем как функционира чуждоземният алгоритъм за времето и ще го настроим да действа в съответствие с повишеното количество на въглеродния двуокис й запрашеност. Каква самонадеяност!

Никол и Най внимателно наблюдаваха реакцията на хората към речта на Кенджи. Неколцина от неговите поддръжници му бяха намекнали да говори за приятни и оптимистични неща, без да обсъжда критичните проблеми. Губернаторът обаче, беше твърдо решен да произнесе знаменитата си реч.

— Изгуби ги — пошепна Най на Никол. — Прекалено педантичен е.

По трибуните, където в този момент седяха приблизително половината от присъстващите, се забеляза известно раздвижване. Яхтата на Накамура, която по време на фойерверките беше пуснала котва близо до брега, многозначително отплува малко след като губернатор Уатанабе започна речта си.

От околната среда Кенджи се прехвърли към ретровирус РВ-41. Това беше въпрос, събудил силни страсти сред колонистите, затова вниманието на публиката нарасна значително. Губернаторът разказа за героичния напредък, постигнат от медицинския персонал на Ню Идън под ръководството на доктор Робърт Търнър, но подчерта, че все още са необходими огромни проучвателни работи, за да се намери начин за лечението й. Сетне заклейми хистерията, която беше наложила прокарването на указ (независимо от наложеното на него вето), който задължаваше всички колонисти с РВ-41 антитела през цялото време да носят червени ленти.

— У-у-у — развикаха се голяма група азиатци от другата страна на трибуните.

— … нещастните хора и без това са подложени на достатъчно страдания… — продължаваше Кенджи.

— Те са курви и педерасти — извика един мъж иззад, групата на Уейкфийлд и Уатанабе. Хората около него се разсмяха и заръкопляскаха.

— … Доктор Търнър неколкократно е потвърждавал, че това заболяване, подобно на повечето болести, причинени от ретровируси, се предава само по кръвен и полов път…

Тълпата стана неуправляема. Никол се надяваше, че Кенджи е забелязал това и ще пропусне някои части от речта си. Той имаше намерение да обсъди също така и благоразумието (или неблагоразумието) да се разширяват проучвателните работи в РАМА извън пределите на Ню Идън, но вече разбираше, че е изгубил вниманието на слушателите си.

За миг губернатор Уатанабе замълча, сетне изсвири пронизително в микрофона. Това временно възцари тишина.

— Искам да кажа още няколко, думи и те няма да засегнат никого… Както ви е известно, ние със съпругата ми Най имаме близнаци. Чувстваме се така, сякаш сме получили Божията благословия. Днес, на този Ден на Заселването, призовавам всекиго от вас да си помисли за своите деца и да си представи някой друг Ден на Заселването, след сто или може би дори след хиляда години. Представете си, че сте изправени лице в лице с тези, които сте създали — децата на децата на вашите деца. И както им говорите и ги прегръщате, дали ще можете да им кажете, че сте направили всичко възможно, за да им оставите един свят, в който да имат шанса да открият щастието?

Патрик пак беше възбуден. Към края на пикника Макс го беше поканил да прекара нощта и следващия ден във ферма „Пъкет“.

— Новият семестър започва в сряда — осведоми младият мъж майка си. — Нали мога да отида? Моля те!

Никол беше разтревожена от реакцията на тълпата към речта на Кенджи и в първия момент не проумя за какво моли синът й. След като го накара да повтори въпроса, тя хвърли поглед към Макс.

— Ще си грижиш ли добре за сина ми?

Макс Пъкет се ухили и утвърдително закима с глава. Двамата с Патрик изчакаха, докато биотите разчистят боклуците от пикника, и сетне заедно се отправиха към перона. Половин час по-късно те бяха на гара Сентръл Сити в очакване на редките композиции, обслужващи селскостопанския район. На отсрещния перон група съколежани на Патрик се качваха на влака за Хаконе.

— Защо не дойдеш? — извика един от тях към Патрик. — Цяла нощ пиенето е безплатно!

Макс наблюдаваше как Патрик проследява с поглед приятелите си, които се качваха на влака.

— Бил ли си някога във Вегас? — запита той.

— Не, сър. Майка ми и чичо…

— Ходи ли ти се?

Колебанието му беше достатъчно за Макс. Секунди по-късно двамата се качиха на влака за Хаконе с веселата компания.

— Самият аз не си падам особено по това място — продължи Макс, когато вече бяха на път. — Изглежда фалшиво и безсъдържателно… Но определено си струва да се види и става за развлечение, когато си сам.

Преди малко повече от две години и половина, много скоро след като престанаха периодите на ежедневно ускорение, Тошио Накамура съвсем точно си направи сметката, че вероятно колонистите ще останат в Ню Идън и РАМА за доста дълго време. Още преди конституционният съвет да се събере за първи път и да избере Никол дьо Жарден за временен губернатор, Накамура беше решил, че ще стане най-богатият и най-властен човек в колонията. Разчитайки на подкрепата на затворниците, която беше спечелил по време на пътуването със „Санта Мария“ от Земята до Марс, той разшири личните си контакти и веднага след въвеждането в колонията на банки и парична система започна да изгражда своята империя.

Накамура беше твърдо убеден, че в Ню Идън най-добрата стока за продан ще бъдат удоволствието и възбудата. Първото му начинание, малко игрално казино, тутакси се увенча с успех. Следващата му стъпка бе да закупи част от селскостопанската земя, разположена източно от Хаконе, и да построи първия хотел в колонията заедно с още едно казино, което се намираше редом с него. Добави малък, дискретен клуб, където домакини бяха жени, обучени в японските обноски. Той бе последван от клуб с по-долнопробни момичета. Всичко, с което се заловеше, преуспяваше. Боравейки ловко със своите капитали, много скоро след избирането на Кенджи Уатанабе за губернатор, Накамура беше в състояние да закупи от правителството една пета от Шеруудския лес. Това даде възможност на Сената да отложи налагането на по-високи данъци, необходими за финансирането на проучвателните работи по РВ-41.

Част от младата горичка бе изсечена и на нейно място се издигна личният дворец на Накамура, а също и нов луксозен комплекс от хотел, казино, ресторант, стадион за развлечения и няколко клуба. Укрепвайки своя монопол, Накамура усилено (и успешно) действаше за прокарването на закон, който да ограничава хазарта само в района на Хаконе. След това неговите гангстери убедиха всички бъдещи предприемачи, че всъщност никой не би желал да навлиза в хазартния бизнес и да се конкурира с „крал Джап“.

Когато властта му вече не можеше да бъде оспорвана, Накамура позволи на своите сподвижници да се захванат с проституцията и наркотиците; те не бяха обявени извън закона в обществото на Ню Идън. Към края на мандата на Уатанабе, когато политиката на правителството започна все по-често да влиза в противоречие с неговите лични интереси, Накамура реши, че трябва да контролира и официалната власт. Но не искаше той самият да се впряга в тази отегчителна работа. Имаше нужда от някой, когото можеше да води за носа. Така че завербува нещастния бивш командир на „Пинта“ — Ян Макмилън, който беше загубил в първите губернаторски избори срещу Кенджи Уатанабе. Накамура предложи на Макмилън губернаторския пост в замяна на отстъпчивостта на шотландеца.

Нищо във Вегасдори и най-бегло не можеше да се сравни с колонията. По проекта на Уейкфийлд и Орела основният архитектурен стил на Ню Идън беше до крайност функционален и опростен, линиите — изчистени, геометрията — обичайна, фасадите — прости. Вегас беше претрупан, крещящ, в разрез с всичко наоколо, смесица от архитектурни стилове. Но беше интересен и младият Патрик О’Туул остана видимо впечатлен, когато двамата с Макс Пъкет преминаха през парадните двери на комплекса.

— О! — възкликна той, докато зяпаше огромния мигащ надпис над портала.

— В никакъв случай не искам да ти развалям впечатлението, моето момче — рече Макс, докато си палеше цигара, — но енергията, необходима за да работи само този знак, може да захранва един квадратен километър СОГ.

— Говориш като мама и чичо — отвърна Патрик.

Преди да влезе в казиното или в който и да е от клубовете, всеки посетител трябваше да се разпише в регистъра на собственика. Накамура не оставяше нищо на случайността. В архивите му се пазеха подробни досиета за това, какво е правил всеки един от тях, докато е бил вътре. По този начин Накамура разбираше кои клонове на бизнеса му трябваше да се разширят и най-вече кой е специалният и предпочитан порок (или пороци) на всеки един от неговите клиенти.

Макс и Патрик влязоха в казиното. Докато стояха край една от двете маси за игра на зарове, Макс се опитваше да обясни на младежа правилата на играта. Патрик обаче не можеше да отклони погледа си от оскъдното облекло на разнасящите коктейлите сервитьорки.

— Чукал ли си някога, момче? — запита Макс.

— Не разбрах, сър — отвърна Патрик.

— Правил ли си някога секс, искам да кажа, имал ли си полово сношение с жена?

— Не, сър.

Един глас вътре в Макс му казваше, че не е негова работа да въвежда младежа в света на удоволствието. Същият глас му напомняше, че тук е Ню Идън, а не Арканзас, в противен случай той щеше да заведе Патрик в Ксанаду и да го почерпи с първото сексуално изживяване.

В казиното се намираха повече от сто души, огромна тълпа, като се има предвид числеността на населението в колонията. И всички те, изглежда, се забавляваха чудесно. Сервитьорките действително раздаваха безплатни питиета — с най-голямата бързина, на която бяха способни. Макс успя да докопа две „Маргарити“[1] и подаде едната на Патрик.

— Не виждам никакви биоти — отбеляза Патрик.

— В казиното няма такива — отвърна Макс. — Не обслужват дори и масите, където щяха да са по-ефективни от хората. Крал Джап вярва, че тяхното присъствие потиска инстинкта на хората към хазарта. Но ги използва широко в ресторантите си.

— Кого виждам! Макс Пъкет!

Макс и Патрик се извърнаха. Към тях се приближаваше красива млада жена в елегантна розова рокля.

— Не съм те виждала от месеци.

— Здравей, Саманта — отвърна Макс, след като няколко секунди остана неестествено мълчалив.

— А кой е този красив младеж? — запита Саманта, потрепвайки с дълги мигли към Патрик.

— Това е Патрик О’Туул — отвърна Макс. — Той е…

— О-о-о, мили господи — възкликна Саманта. — Никога по-рано не съм се срещала с някой от ПЪРВИТЕ колонисти. — Преди да продължи, няколко секунди тя го разгледа изпитателно. — Кажете, господин О’Туул, вярно ли е, че сте проспали години?

Патрик кимна срамежливо.

— Приятелката ми Голди твърди, че цялата история е измислица и че всички вие сте агенти на MPV. Тя дори не вярва, че изобщо сме напускали марсианската орбита… Голди казва, че досадното време, което изкарахме в контейнерите, също е част от измамата.

— Уверявам ви, ма’ам — отвърна любезно Патрик, — че ние действително прекарахме много години в сън. Когато родителите ми ме затвориха в спалния контейнер, аз бях само на шест години. Когато се събудих, изглеждах така, както изглеждам сега.

— Намирам го удивително, макар че не разбирам за какво друго е… И така, Макс, накъде си се запътил? Между другото, няма ли да ме представиш?

— Извинявай… Патрик, това е госпожица Саманта Портър от големия щат Мисисипи. Тя работи в Ксанаду…

— Аз съм проститутка, господин О’Туул. Една от най-добрите… Срещал ли си преди проститутка?

Патрик се изчерви.

— Не, ма’ам.

Саманта повдигна с пръст брадичката му.

— Сладък е — обърна се тя към Макс. — Доведи го. Ако е девствен, мога да го обслужа безплатно. — Тя целуна леко Патрик по устните, сетне се врътна и се отдалечи.

След напускането на Саманта Макс не можеше да измисли какво да каже. На езика му се въртеше нещо като извинение, но реши, че не е необходимо. Постави ръка на рамото на Патрик и двамата се отправиха обратно към казиното. Вътре масите, на които се правеха високи залози, бяха оградени с кордони.

— Хайде сега, ЙО — извика млада жена, която стоеше с гръб към тях. — Пет и шест правят ЙО.

Патрик погледна удивено Макс.

— Това е Кати — рече и побърза да се приближи към нея. Кати беше напълно погълната от играта. Дръпна набързо от цигарата, обърна питието, което й подаде един мургав мъж отдясно, после вдигна зара високо над главата си.

Всички числа. — Подаде чиповете на крупието. — Тук са двадесет и шест плюс пет марки на твърдо осем… Сега, ела, четиридесет и четири — изрече и с извъртане на китката метна зара към противоположната страна на масата.

— Четиридесет и четири — изкрещя в хор тълпата около масата.

Кати подскачаше на място, прегърна гаджето си, гаврътна още едно питие и всмукна дълго и упойващо от цигарата.

— Кати — обади се Патрик точно когато тя отново се готвеше да хвърли зара.

Тя се спря по средата на движението и се обърна; изглеждаше заинтригувана.

— Да ме вземат мътните, ако това не е малкото ми братче. Кати се препъна, докато дойде да го поздрави. През това време крупието и другите играчи около масата й крещяха да продължи.

— Ти си пияна, Кати — рече тихо Патрик, докато я държеше в ръцете си.

— Не, Патрик — отвърна Кати и се втурна отново към масата. — Аз летя. Качила съм се на моя собствена ракета и летя към звездите.

Тя се извърна към масата за зарове и вдигна високо дясната си ръка.

— Е, хайде сега, ЙО. Тука ли си, ЙО? — извика високо.

[1] Маргарита — вид коктейл — Б.пр. ↑

2.

Сънищата й отново нахлуха в ранните утринни часове. Никол се събуди и се опита да си припомни какво бе сънувала, но успя да възстанови само някой и друг отделен образ. В един от сънищата бе видяла само главата на Омех. Нейният прапрадядо я предупреждаваше за нещо, но Никол не бе разбрала какво й казва. В друг сън бе видяла Ричард да навлиза в спокойните води на океана, а веднага след това една разрушителна вълна с грохот се втурна към брега.

Никол разтърка очи и хвърли поглед към часовника. Беше малко преди четири. Цяла седмица почти всяка сутрин по едно и също време — помисли тя. — Какво ли означават? — Изправи се и прекоси стаята в посока към банята.

Малко по-късно вече се намираше в кухнята по спортен екип, където изпи чаша вода. Един биот Абрахам Линкълн, който стоеше неподвижен край стената в края на кухненския плот, се активира и приближи до Никол.

— Желаете ли кафе, госпожо Уейкфийлд? — изрече, вземайки от ръката й празната водна чаша.

— Не, Линк — отвърна тя. — Сега излизам. Ако се събуди някой и ме потърси, кажи му, че ще се върна преди шест.

Никол тръгна по коридора към външната врата. Преди да напусне къщата, тя се отби в кабинета отдясно на коридора. Подялото бюро на Ричард бяха разпилени книжа, както от двете страни, така и върху самия компютър, който бе проектирал и сглобил сам. Ричард се гордееше изключително много с него (Никол го бе подтикнала да го направи), макар да не бе вероятно, че той може да измести любимата му електронна играчка, стандартния джобен компютър на МКА. Ричард го пазеше с благоговение още от времето преди изстрелването на „Нютон“.

По някои от листовете Никол разпозна почерка на Ричард, но не можа да разбере нищо от символите на компютърния език. Напоследък прекарва тук много време — помисли Никол и усети как я пробожда чувство на вина. — Макар да не е сигурен в правилността на това, което прави…

Първоначално Ричард бе отказал да участва в опитите да се декодира алгоритъмът, управляващ времето в Ню Идън. Никол много ясно си спомняше спора помежду им.

— Ние приехме да участваме в демократичното управление — бе изтъкнала тя. — И ако ти решиш да пренебрегнеш неговите закони, това ще бъде опасен прецедент за останалите…

— Това не са закони — беше я прекъснал Ричард. — Това е само едно решение. И ти много добре знаеш, че решението е страшно глупаво. И ти, и Кенджи се борихте срещу него… А освен това, нали точно ти ми каза веднъж, че наше задължение е да издигаме глас срещу глупостта на мнозинството?

— Моля те, Ричард. Разбира се, ти можеш да обясниш на всекиго защо мислиш решението за погрешно. Но опитите по алгоритъма сега са цел на компанията. И колонистите знаят, че ние сме близки с Уатанабе. Ако ти пренебрегнеш решението, ще излезе, че Кенджи нарочно се опитва да подкопае…

Докато Никол си припомняше спора със своя съпруг, погледът й блуждаеше из стаята. Когато мислите й отново се върнаха в настоящето, тя с изненада установи, че се е втренчила в три малки фигурки, подредени върху една открита полица над бюрото на Ричард. Принц Хал, Фалстаф, ТБ, колко време изтече, откак Ричард ни развличаше нас?

Никол се върна към дългите и еднообразни седмици, последвали събуждането на семейството. Докато чакаха пристигането на другите колонисти, роботите на Ричард бяха основното им средство за развлечение. Никол все още чуваше радостния смях на децата и виждаше как съпругът й се усмихва доволен. Онези времена бяха подразбираеми, по-обикновени. Тя затвори вратата на кабинета и продължи нататък по коридора. После животът стана прекалено сложен, за да има време за игра. Сега вие, малки приятели, си седите тихо на полицата.

Навън на моравата, под светлината на уличната лампа, Никол се спря за миг до стойката на велосипедите. Поколеба се, гледайки колелото си, после се извърна и се отправи пеша към задния двор. Минути по-късно вече беше прекосила затревената площ зад къщата и се намери на пътеката, която извиваше нагоре към планината Олимп.

Никол вървеше бързо. Беше се замислила дълбоко. Дълго време не обърна никакво внимание на това, което я заобикаляше. Мисълта й скачаше от тема на тема, от проблемите, нападнали Ню Идън и странните сънища, които се повтаряха, до тревогите й за децата и по-специално за Кати.

Стигна до едно разклонение на пътеката. Малка, изработена с вкус табелка обясняваше, че осемдесет метра по-нататък по лявото разклонение се намира станцията на кабинковия лифт, който се изкачва до върха на планината Олимп. Присъствието на Никол беше засенчено от електронните детектори и в отговор откъм лифта се зададе един робот Гарсия.

— Няма нищо — извика Никол. — Ще продължа пеша.

С всяка извивка на зигзаговидната пътека, която пълзеше нагоре по склона на планината, гледката ставаше все по-внушителна. Никол спря на едно от разширенията, което се намираше на петстотин метра височина и на около три километра от дома на семейство Уейкфийлд. Загледа се към Ню Идън. Нощта беше ясна, във въздуха нямаше никаква влага.

Днес няма да вали — помисли си Никол, защото знаеше, че в дните, когато падаха дъждове, утрините бяха богати на роса. Точно под нея се намираше градчето Бовоа, а светлините на новата фабрика за мебели й позволяваха да различи повечето от познатите постройки в района дори и от това разстояние. На север градчето Сан Мигел се скриваше от масива на планината. Но в другия край на колонията, точно срещу притъмнелия Сентръл Сити, Никол можеше да види водопадите светлина, които заливаха Вегас на Накамура.

Тутакси я обзе лошо настроение. Това дяволско място е отворено по цяла нощ — проскърца със зъби. — Използва жизнено необходими източници на енергия и предлага безвкусни развлечения.

Когато зърна Вегас, Никол не можеше да не се сети за Кати. Толкова талант по природа — отбеляза наум тя. Тъпа болка в сърдечната област съпроводи образа на дъщеря й. Не можеше да не се запита дали Кати все още будува в блещукащия фантастичен живот от другата страна на колонията. И така колосално пропилян… — поклати тя глава.

Ричард и Никол често си говореха за Кати. След политиката на Ню Идън Кати беше втората тема, по която се караха. И не беше съвсем точно да се каже, че се караха за политика. Просто Ричард живееше с чувството, че всички политици, с изключение на Никол и МОЖЕ БИ на Кенджи Уатанабе, са, като цяло безпринципни. Така че „караницата“ му се състоеше, в бърза присъда над безцветните дебати в Сената или дори над тези в съдебната зала на Никол, след което отказваше да разговаря по въпроса.

Кати беше другият повод за напрежение между тях. Ричард постоянно твърдеше, че Никол се държи към нея прекалено строго. Обвинява ме — мислеше си Никол, докато се взираше в далечните светлини, — че не прекарвам достатъчно време с Кати. Твърди, че най-критичния период от живота си децата прекараха почти без майка, защото аз се впуснах в политиката.

Кати вече почти не се прибираше у дома. Все още имаше собствена стая в къщата на семейство Уейкфийлд, но прекарваше повечето нощи в един от модните апартаменти, изградени от Накамура в границите на комплекса Вегас.

— Как успяваш да си плащаш наема? — запита тя една вечер дъщеря си малко преди да си разменят обичайните любезности.

— А ти как мислиш, майко? — запита войнствено Кати. — Работя, ето как. Нали разполагам с много време. В университета изучавам само три предмета.

— И какво работиш?

— Ами играя ролята на домакиня или пък забавлявам… нали знаеш, каквото е необходимо… — отговорът на Кати бе доста мъгляв.

Никол загърби светлините на Вегас. Напълно естествено е, че Кати е объркана. Изобщо не е имала юношество. Но въпреки това нещата не вървят както трябва… Никол продължи забързано нагоре, като се опитваше да пропъди нарастващата тъга.

Между петстотин и хиляда метра височина планината беше покрита с дървета, които бяха пораснали близо пет метра. Тук, в един изключително мрачен участък с дължина повече от километър, пътеката към билото се виеше между планината и външната стена на колонията. Почти към края на усойния участък имаше малка пролука, от която се откриваше изглед на север.

Никол бе стигнала до най-високата точка на своето изкачване. Тя спря на разширението и се загледа към Сан Мигел. Ето го доказателството — помисли си и поклати глава, — че и тук, в Ню Идън, ние се провалихме. Въпреки всичко в Рая също има бедност и отчаяние.

Тя бе видяла зараждането на проблема, всъщност предсказа го още към края на едногодишния си мандат като временен губернатор.

По ирония на съдбата точно тогава се зароди процесът, породил Сан Мигел, където стандартът на живот бе два пъти по-нисък от този в другите три градчета на Ню Идън. Началото бе веднага след пристигането на „Пинта“. Колонистите от тази първа група се установиха в югоизточното градче, което по-късно бе наречено Бовоа. Така те създадоха прецедент, който беше повторен след пристигането на Нина. В ход бе планът за свободен избор на местоживеене, така че почти всички азиатци решиха да се заселят заедно в Хаконе; европейците, белите американци и азиатците от Средния Изток предпочетоха Позитано или това, което беше останало от Бовоа. А мексиканците, другите латиноамериканци, цветнокожите американци и африканците до един се ориентираха към Сан Мигел.

Като губернатор Никол се бе опитала да реши проблема на де факто създадената сегрегация. Тя изработи един утопичен план за ново заселване, според който във всяко едно от четирите селища трябваше да попаднат представители на различните раси в такова процентно съотношение, което да отразява колонията като цяло. Предложението й може би щеше да бъде прието, ако беше направено в ранната история на колонията и по-специално непосредствено след дните, прекарани в сомнариума. Тогава повечето колонисти гледаха на Никол като на богиня. Но година след това стана много късно. Свободната инициатива вече бе създала различия както в личната собственост, така и в собствеността на недвижимо имущество. Дори и най-верните последователи на Никол си даваха сметка колко неприложима е в този момент нейната идея за ново заселване.

Когато мандатът й на губернатор завърши. Сенатът гръмко одобри назначаването й от Кенджи за един от петте постоянни съдии на Ню Идън. Независимо от това нейният имидж в колонията пострада значително, когато започнаха навсякъде да се коментират направените от нея забележки в защита на пропадналия план за презаселване. Никол продължи да настоява, че за колонистите е важно да живеят в малки, задружни квартални общества, за да може у тях да се развие разбиране към расовите и културни различия. Тогава нейните опоненти определиха възгледите й като „безнадеждно наивни“.

Още няколко минути Никол остана загледана в примигващите светлини на Сан Мигел, а през това време тялото й попиваше потта от напрегнатото изкачване на планината. Точно когато се обърна да си тръгва обратно към дома, в спомените й нахлуха други примигващи светлини — на град Давос, Швейцария, там долу на планетата Земя. По време на последната си ски ваканция Никол и Женевиев бяха вечеряли в един ресторант на планината Давос. След вечеря те стояха на терасата, уловени за ръце в сковаващия студ. На много километри под тях светлините на Давос блестяха като малки скъпоценни камъчета. При спомена за изяществото и интелекта на първата си дъщеря, която не бе виждала от толкова много години, в очите на Никол нахлуха сълзи. Благодаря ти още веднъж, Кенджи — промърмори на себе си, като си припомни снимките, които новият й приятел бе донесъл на Земята. — Благодаря за това, че сподели с мен за посещението ти при Женевиев.

Докато Никол се спускаше надолу по склона, около нея пак се възцари мрак. Този път стената на колонията се намираше от лявата и страна. Тя продължаваше да си мисли за живота в Ню Идън. Точно сега се нуждаем от смелост. Смелост, ценност и прозорливост. Но дълбоко в сърцето си тя се страхуваше, че най-лошото все още предстои. За нещастие — мислеше си тя с горчивина — Ричард, аз, та дори и децата останахме чужденци, независимо от всичко, което направихме. Малко вероятно е да успеем да променим нещо.

Ричард, направи проверка, за да се убеди, че трите хуманоида Айнщайн са възпроизвели правилно всичките процедури и данни, които се намираха на няколкото монитора в кабинета му. Когато четиримата напускаха къщата, Никол го целуна.

— Прекрасен човек си, Ричард Уейкфийлд.

— Ти си единствената, която мисли така — отвърна той, усмихвайки се насила.

— И само аз си го зная — за момент Никол замълча. — Високо ценя това, което вършиш. Зная, че…

— Няма да закъснявам — прекъсна я той. Ние с биотите имаме да проверим само две хипотези… Ако и днес не успеем, ще се откажем.

Ричард се забърза към гарата на Бовоа. Трите биота го следваха по петите. Взеха влака за Позитано. Той правеше съвсем кратък престой край големия парк около езерото Шекспир, където преди два месеца бе отпразнуван Денят на Заселването. Няколко минути по-късно Ричард и придружаващите го хуманоиди слязоха в Позитано и пресичайки градчето, се отправиха към югозападния ъгъл на колонията. Там, след като личните им карти бяха проверени от един човек и две Гарсия, им бе позволено да минат през изхода на колонията и да навлязат в пръстена, който опасваше Ню Идън. Преди да стигнат до единствената врата, изрязана в дебелата външна стена, която опасваше поселището, трябваше да минат само още една кратка електронна проверка. Вратата се отвори и Ричард поведе хуманоидите към вътрешността на РАМА.

Ричард Уейкфийлд изпитваше прекалено много опасения, когато осемнадесет месеца по-рано Сенатът гласува да се разработи и пусне в действие проникваща сонда, която да определи условията в околната среда на РАМА, в непосредствена близост с техния модул. Той бе в състава на комисията, която направи преглед на инженеринговия проект на сондата; страхуваше се, че външната среда може да е прекалено враждебна за човека и че формата на сондата няма да гарантира неприкосновеността на тяхната обител. Изразходвани бяха много време и средства, за да се подсигури херметизацията на Ню Идън по време на цялата процедура дори когато сондата си пробива път през стената.

Ричард загуби доверието на колонията, когато се оказа, че външната среда в РАМА не се различава значимо от тази в Ню Идън. Отвън цареше постоянен мрак и съществуваха незначителни периодични вариации в атмосферното налягане и в съставните елементи, но като цяло средата в РАМА дотолкова съвпадаше със средата в колонията, че човеците изследователи не се нуждаеха от космонавтски костюми. Две седмици след като първата сонда установи благоприятната атмосфера отвън, колонистите бяха привършили с картографирането на онази част от Централната равнина, която беше достъпна за тях.

Ню Идън и още една почти идентична правоъгълна конструкция, разположена на юг (Ричард и Никол бяха убедени, че тя представлява обител на друга форма на живот), бяха оградени в един много по-обширен, също правоъгълен район. Неговите невероятно високи металносиви бариери го отделяха от останалата част на РАМА. На юг и на север тези бариери представляваха продължение на стените на самите модули, но както от източната, така и от западната им страна имаше по около два километра свободно пространство.

В четирите ъгъла на този външен правоъгълник бяха разположени масивни цилиндрични конструкции. Ричард и останалият технически персонал на колонията бяха убедени, че ъгловите цилиндри, до които достъпът бе невъзможен, съдържат течностите и изпомпващите механизми, чрез които се поддържат условията на средата вътре в модулите.

Новооткритият външен район нямаше друг покрив, освен обвивката на самата РАМА, и заемаше по-голямата част от Северния полуцилиндър на космическия кораб. Единствената постройка между двата модула в Централната равнина беше просторна хижа с формата на иглу. Именно тук се помещаваше контролният център на Ню Идън, разположен на два километра южно от стената на колонията.

Когато напуснаха Ню Идън, Ричард и тримата Айнщайн се отправиха към контролния център, където работеха вече от три седмици, като се опитваха да проникнат в главния контролен блок, управляващ времето в Ню Идън. Независимо от протестите на Кенджи Уатанабе Сенатът бе отпуснал средства за „радикални усилия“, които да бъдат положени от „най-добрите инженери“ на колонията с цел промяна алгоритъма на времето. Политиците бяха обнародвали този закон, след като изслушаха експертното мнение на група японски учени: Според тях излизаше, че в Ню Идън действително могат да се поддържат стабилни климатични условия, въпреки повишеното ниво на въглероден двуокис в степента на запрашеност в атмосферата.

Това заключение крайно допадна на политиците. Ако действително не се налагаше да се забранява със закон изгарянето на дърва, нито да се въвеждат отново мрежите СОГ, а само да се пренагласи някой и друг параметър в чуждоземния алгоритъм, който в края на краищата е бил проектиран въз основа на някои допускания, вече невалидни, то тогава…

Ричард мразеше тази логика. Наричаше я „избягвай проблема колкото се може по-дълго“. Независимо от това той се съгласи да се заеме със задачата както заради апелите на Никол, така и защото останалите инженери от колонията претърпяха пълен провал в опитите си да вникнат поне в едно звено на алгоритъма, контролиращ климата в Ню Идън. Обаче настоя да работи предимно сам, единствено с помощта на хуманоидите Айнщайн.

В деня, когато Ричард реши да опита за последно да декодира алгоритъма на климата в Ню Идън, той и неговите биоти минаха и през един участък, отстоящ на около километър от изхода на колонията. Под големите осветителни тела се бяха струпали архитекти и инженери, които работеха край една много дълга маса.

— Каналът няма да ни затрудни, почвата е много мека.

— Ами отходните води? Шахти ли ще строим, или ще ги извозваме обратно в Ню Идън за преработка?

— Енергийните нужди на това градче ще бъдат значителни. Не само за осветление, поради заобикалящия мрак, но също и за различните прибори. Освен това се намираме доста далеч от Ню Идън и трябва да вземем предвид обичайните загуби по трасето… Ще се наложи да употребим най-добрите свръхпроводници, с които разполагаме…

Смесица от отвращение и ярост заля Ричард, докато слушаше този разговор. Архитектите и инженерите проучваха възможностите да се изгради селище извън Ню Идън, което да поеме носителите на РВ-41. Проектът, наречен Авалон, бе плод на деликатен политически компромис, постигнат между губернатор Уатанабе и опозицията. Кенджи бе дал съгласието си да се отпуснат средства за това проучване, за да демонстрира, че е „непредубеден“ по въпроса как да се реши проблемът РВ-41.

Ричард и тримата Айнщайн продължиха по пътеката в южна посока. Северно от контролния център настигнаха група хора и биоти, които се бяха отправили към мястото на сондажите на другия модул. Носеха внушителна апаратура.

— Здрасти, Ричард — поздрави Мерилин Блекстоун, сънародничката му британка, която по негова препоръка бе оглавила проекта по сондирането. Мерилин бе от Торнтън, Съмърсет. Инженерската си диплома бе получила през 2232 в Кеймбридж и беше изключително компетентна.

— Как върви работата? — запита Ричард.

— Ако разполагаш с малко време, ела да видиш — предложи Мерилин.

Ричард остави тримата Айнщайн край контролния център и придружи Мерилин и нейния екип през Централната равнина към втория модул. Докато вървеше, той си припомни разговора с Кенджи Уатанабе и Дмитри Уланов, който се бе състоял в кабинета на губернатора следобеда преди официалното приемане на проекта за сондирането.

— Искам да знаете — беше заявил Ричард, — че съм категорично против каквито и да било опити да се нарушава неприкосновеността на другия модул. Ние с Никол сме почти сигурни, че там се помещава друга форма на живот. Няма нито една причина, която да ни принуждава да вършим това.

— Да предположим, че е празна — отвърна Дмитри. — Да предположим, че този модул е създаден за нас, в случай че сме достатъчно умни, за да разберем как да го използваме.

— Дмитри — Ричард почти викаше, — чул ли си изобщо нещо от това, което двамата с Никол повтаряме месеци наред? Все още продължаваш да се придържаш към тази абсурдна хомоцентрична представа за нашето място във Вселената. Понеже сме доминиращият вид на планетата Земя, ти приемаш, че сме висши същества. Не сме. Сигурно има стотици…

— Ричард — гласът на Кенджи беше тих, — знаем твоето становище по въпроса. Но колонистите от Ню Идън не са съгласни с теб, те никога не са виждали Орела, октопаяците или някое от другите фантастични същества, за които говориш. Искат да знаят дали разполагаме с пространство, в което можем да се разгърнем…

Още тогава Кенджи бе уплашен — си мислеше Ричард, докато заедно с изследователския екип приближаваше към втория модул. — И все още изпитва ужас, че Макмилън ще победи Уланов в изборите и ще предаде колонията на Накамура.

Два хуманоида Айнщайн започнаха работа веднага щом екипът пристигна на мястото за сондажа. Много внимателно нагласиха компактната лазер-бормашина на мястото, където в стената вече бе образувано отверстие. Само след пет минути бормашината бавно започна да разширява отвора в метала.

— Колко дълбоко сте проникнали? — запита Ричард.

— Засега само тридесет и пет сантиметра — отвърна Мерилин. — Работим много бавно. Ако стената е със същата дебелина като нашата, ще минат поне още три или четири седмици, преди да я преодолеем… Между другото, спектрографският анализ на стружките от стената показва, че е направена от същия материал като нашата.

— А след като проникнете във вътрешността? Мерилин се разсмя.

— Не се безпокой, Ричард. Следваме всичко, което си препоръчал. Ще има поне две седмици на пасивно наблюдение, преди да продължим със следващата фаза. Ще ИМ дадем възможност да реагират — ако ТЕ наистина са вътре.

Скептицизмът в гласа й бе очевиден.

— И ти ли, Мерилин! — възкликна Ричард. — Какво ви става на всички? Нима мислиш, че Никол, аз и децата сме съчинили всичките тези истории?

— Необичайните твърдения изискват необичайни доказателства — отвърна тя.

Ричард поклати глава. Понечи да възрази на Мерилин, но си даде сметка, че има да върши по-важна работа. Възпитано довърши разговора, като се ограничи в рамките на колегиалните отношения, а след няколко минути се отправи назад към контролния център, където го чакаха айнщайновците.

Най-хубавото в работата на хуманоидите Айнщайн бе, че Ричард можеше мигновено да изпробва различни варианти. Всеки път, когато му хрумнеше нещо, можеше да го изложи пред някой от биотите и да бъде сигурен, че то ще бъде изпълнено точно. Самите айнщайновци никога не предлагаха нов метод; в замяна на това притежаваха съвършена памет и често напомняха на Ричард, ако някоя от идеите му наподобява друга, по-ранна, която се е провалила.

Всички други инженери от колонията, които се бяха заели да модифицират алгоритъма за времето, най-напред се опитаха да разберат как работи чуждоземният суперкомпютър, разположен в средата на контролния център. Това беше основната им грешка. Ричард, който предварително беше наясно, че вътрешните операции на този суперкомпютър не се различават много от вълшебството, се концентрира върху изолирането и идентифицирането на изходните сигнали, които излъчваше този огромен процесор. В края на краищата, разсъждаваше той, основната структура на процеса трябва да е проста. Някакъв набор от величини определя във всеки един момент климатичните условия вътре в Ню Идън. Чуждоземните алгоритми трябва да използват данните за тези величини, за да изработят и изпратят команди към огромните цилиндрични конструкции, в които се осъществяват действителните физически процеси, довеждащи до промяна на атмосферата вътре в градчетата.

Не му отне много време да изработи обща функционална диаграма на процеса. Поради отсъствие на пряк електрически контакт между Контролния център и цилиндричните конструкции, беше очевидно, че между двата обекта съществува електромагнитна връзка. Но от какъв тип? Когато сканира спектъра, за да разбере в коя част на вълновия диапазон се осъществява връзката, Ричард откри множество потенциално възможни сигнали.

Анализът и тълкуването на тези сигнали беше като да търсиш игла в купа сено. С помощта на хуманоидите Айнщайн накрая Ричард успя да определи, че най-честото излъчване е в зоната на късите вълни. Цяла седмица той и роботите каталогизираха обмяната на микровълнови сигнали, като същевременно разглеждаха климатичните условия в Ню Идън. Опитваха се да се спрат върху специфичен набор параметри, модулиращи силата на отговора от страна на цилиндрите. През същата тази седмица Ричард изпита и пусна в действие един преносим микровълнов предавател, който той и роботите бяха изработили съвместно. Целта му бе да създаде команден сигнал, който да има характеристиките на този, който идва от командния център.

Първият сериозен опит се оказа пълен провал. Ричард допусна, че проблемът може да е в точността на избора на подходящ момент за предаването. Ето защо следващото, което направи с помощта на айнщайновците, беда разработи контролна схема на последователността, която да даде възможност да се излъчват сигнали с точно една фемтосекунда. По този начин цилиндрите щяха да получават сигналите в изключително кратък отрязък време.

Миг след като Ричард изпрати към цилиндрите това, което смяташе за нов набор от параметри, откъм контролния център, прозвуча силен алармен сигнал. Секунди след това образът на Орела подобно на привидение се появи във въздуха над Ричард и биотите.

— Човешки същества — изрече холографският образ на Орела, — бъдете много внимателни. Проектът на контрола за деликатния баланс на вашия модул бе свързан с много параметри. Не променяйте тези критично важни алгоритми, освен ако не се налага действително.

Макар да бе шокиран, Ричард реагира начаса, като нареди на айнщайновците да запишат това, което виждат. Орелът повтори своето предупреждение и изчезна, но цялата сцена се съхраняваше във видеозаписващата подсистема на хуманоидите.

3.

— Вечно ли ще останеш така депресиран? — запита Никол съпруга си, който седеше срещу нея на масата. — Пък и до момента нищо ужасно не се е случило. Времето е прекрасно.

— Мисля, че дори е по-добро отпреди, чичо Ричард — подхвърли Патрик. — В университета ти си герой, макар и някои от момчетата да мислят, че си наполовина извънземен.

Ричард успя да се усмихне.

— Правителството не следва препоръките ми — изрече тихо. — И изобщо не го е грижа за предупреждението на Орела. В инженеринговия отдел дори има хора, които твърдят, че аз самият съм създал холограмата на Орела. Можете ли да си го представите?

— Кенджи ти вярва, скъпи.

— Тогава защо позволява на онези, дето работят с времето, постоянно да покачват мощността на предизвикания отговор? В никакъв случай не може да бъде предсказан дългосрочният ефект от това…

— За какво се безпокоиш, татко? — Ели зададе въпроса си малко по-късно.

— Балансът в газова среда с обема на нашата атмосфера е много сложен процес. Ели, а освен това аз много уважавам извънземните, които проектираха инфраструктурата на Ню Идън. Именно те настояваха въглеродният двуокис и степента на запрашаване да се поддържат под определено ниво. Трябва да им е било известно нещо.

Патрик и Ели приключиха със закуската и се сбогуваха. Няколко минути след като децата излязоха от къщи, Никол заобиколи масата и сложи ръце върху раменете на съпруга си.

— Помниш ли вечерта, когато заедно с Патрик и Ели обсъждахме Алберт Айнщайн?

Ричард сбърчи чело.

— По-късно същата нощ, когато вече бяхме в леглото, аз казах, че откритието на Айнщайн за връзката между материята и енергията е било „ужасяващо“, защото е довело до появата на ядреното оръжие… Помниш ли какво ми отговори?

Ричард поклати глава.

— Ти ми каза, че Айнщайн е бил учен и цял живот се е трудил, търсейки познанието и истината. „Няма ужасно познание, ужасно е само това, което другите човешки същества правят с познанието“ — това бяха твоите думи тогава.

Ричард се усмихна.

— Ти май се опитваш да ме освободиш от отговорността по въпроса с климата?

— Може би — отвърна Никол, като се наведе и го целуна по устата. — Знам, че си сред най-умните, сред най-съзидателните хора, живели някога, и не искам да носиш на плещите си цялата вина на колонията.

Ричард отвърна на целувката й с подчертана жар.

— Ще можем ли да свършим, преди Бенджи да се събуди? — прошепна той. — Днес не е на училище, а снощи си легна късно.

— Може би — отвърна Никол с кокетна усмивка. — Дай да опитаме. Първото ми дело започва едва в десет.

Предметът, който Епонин преподаваше на учениците от горните класове в Централната гимназия, беше простичко назован „Изкуство и литература“. Обхващаше различните аспекти на културата, която колонистите бяха оставили зад себе си (поне временно). В основния си курс Епонин обхващаше многокултурен и най-разнообразен комплект от източници и поощряваше учениците да осъществяват самостоятелни проучвания в която и да е интересуваща ги област. Тя винаги използваше предварително подготвен план и опорни точки, но беше от онези преподаватели, които се съобразяват с интересите на учениците.

Самата Епонин смяташе „Les Miserables“[1] на Виктор Юго за най-великия роман на света, а съгражданина си от Лимож, импресиониста от деветнадесети век Пиер Огюст Реноар — за най-съвършения измежду всички художници. И двамата й сънародници бяха включени в учебния план, но тя бе подредила останалия фактически материал така, че да представи и другите нации и култури по достойнство.

Всяка година хуманоидите Кавабата й помагаха с училищната пиеса и затова съвсем естествено беше именно романите на истинския Кавабата „Хиляди жерави“ и „Снежна страна“ да бъдат представителни за японската литература. Трите седмици, посветени на лириката, обхващаха поезията от Фрост и Рилке до Омар Хаям. И въпреки това основният политически фокус попадаше върху Бенита Гарсия не само защото хуманоидите Гарсия присъстваха навсякъде в Ню Идън, но и защото и животът, и поезията на Бенита очароваха младите хора.

В годината, когато от Епонин се изискваше да носи на ръката си червена лента, уроците й посещаваха само единадесет ученика от горните класове. Резултатът от кръвните й проби бе поставил училищната администрация пред сложна, дилема. Директорът на гимназията храбро се противопостави на група агресивни родители (предимно от Хаконе), които настояваха Епонин да бъде „уволнена“ от гимназията; въпреки това той и персоналът донякъде се бяха поддали на историята, обхванала колонията, и направиха предмета на Епонин факултативен. В резултат броят на учениците беше много по-малък, отколкото през изминалите две години.

Ели Уейкфийлд беше любимата ученичка на Епонин. Независимо от големите празноти в познанията на девойката, които се дължаха на годините, прекарани в сън, нейната природна, интелигентност и жажда за знания радваха окото. Епонин често й възлагаше специални задачи. За учебния час, в който щяха да започнат изучаването на Бенита Гарсия (по — случайност той бе предвиден за същата сутрин, когато Ричард Уейкфийлд обсъди с дъщеря си своето безпокойство относно контрола на климата в колонията). Ели беше помолена да наизусти едно от стихотворенията от първата стихосбирка на Бенита Гарсия „Мечти на едно мексиканско момиче“, написано още когато мексиканката била в пубертета. Преди декламацията на Ели Епонин реши да възбуди въображението на младежите, като накратко им разкаже живота на Бенита.

— ИСТИНСКАТА Бенита Гарсия е била една от най-удивителните жени, живели някога — започна Епонин и посочи с глава към безизразния биот Гарсия, който й помагаше в ежедневното преподаване на материала. Тя е била поет, космонавт, политически лидер, мистик, а животът й представлява както отражение на историческата епоха, в която живее, така и вдъхновение за всички.

Баща й е бил едър земевладелец от мексиканския щат Юкатан, далече от артистичното и политическото сърце на нацията. Бенита е била единствено дете на майка индианка от племето май и доста по-възрастен баща. По-голямата част от детството си е прекарала в обширната плантация, която граничи с фантастичните руини на Мачо Пикчу в Уксмал. Когато била малко момиче, Бенита често си играела сред пирамидите и древните постройки на хилядолетния обреден център.

Още при постъпването си в училище, тя се проявила като талантлива ученичка, но това, което действително я откроявало сред нейните съученици, били присъщия й плам и въображение. Бенита написала първото си стихотворение на девет години. На петнадесет, когато се намирала в елитния пансион в столицата на Юкатан — Мерида, вече две от стихотворенията й били отпечатани в престижния Diario de Mexico.

— След като завършила средното си образование, Бенита изненадала и родители, и учители, като им съобщила, че възнамерява да стане космонавт. През 21 29 тя била първата мексиканка, приета в Космическата Академия в Колорадо. Когато след четири години се дипломирала, вече било започнало отдръпването от Космоса. След кризата в 2134 светът изпаднал в депресия, позната като Големия хаос, и на практика всички космически проучвания били прекратени. В 2137 Бенита била уволнена от МКА и смятала, че кариерата й на космонавт е приключила.

През 2,144 един от последните междупланетни транспортни лайнери — „Джеймс Мартин“, криво-ляво долетял от Марс до Земята. На борда му се намирали предимно, жени и деца от марсианските колонии. Космическият кораб едва успял да се добере до земна орбита. По всичко личало, че пасажерите ще загинат. Бенита Гарсия и трима нейни приятели от космонавтския корпус с хитрост измъкнали един спасителен кораб и успели да приберат двадесет и четирима от пътниците в една от най-зрелищните спасителни мисии на всички времена…

Въображението на Ели я отнесе от разказа на Епонин и тя си представи колко забавно трябва да е било по време на спасителната мисия на Бенита. Бенита управлявала космическия кораб ръчно, без пряка връзка, която да ръководи операцията от Земята, и рискувала живота си, за да спаси други хора. Възможно ли е да съществува по-голяма себеотдайност по отношение на представителите на твоя вид?

Докато си мислеше за самопожертвователността на Бенита Гарсия, пред очите на Ели изплува образът на майка й. Последва серия от картини, свързани с Никол. Най-напред Ели видя майка си облечена в съдийската роба да говори пред Сената. После Никол, която масажира врата на баща й в кабинета му късно през нощта; Никол, която търпеливо обучава Бенджи ден след ден, която кара колело заедно с Патрик към тенис игрището в парка или казва на Линк какво да приготви за вечеря. В последната картина Никол седеше край леглото на Ели и й отговаряше на въпроси за живота и любовта. Моята майка е моята героиня — неочаквано осъзна тя. — И тя е себеотрицателна като Бенита Гарсия.

— … Представете си, ако можете, едно младо мексиканско момиче на шестнадесет години, което си е дошло у дома от пансиона и бавно се изкачва нагоре по стръмните стъпала на пирамидата на Заклинателя в Уксмал. Утринта е топла, защото е пролет. Под нея игуаните играят между скалите и руините…

Епонин кимна към Ели. Беше дошло време за стихотворението. Тя се изправи и започна да рецитира: Ти всичко си видял, древни змейо: и радостите, и сълзите ни, и сърцата ни, изпълнени с мечти, но и с ужасяващи желания. Нима и майката на моята майка индианка не е седяла на тези стъпала? Преди хиляди години тук тя е разказвала за силни страсти, които не е пожелала и не е могла да сподели с никой друг.

Нощем се взирам в звездите. Осмелявам се да видя себе си сред тях. Сърцето ми кръжи над пирамидите, витае над всемирните възможности.

О, да, Бенита, шепнат игуаните.

„Да“ е отговорът ни за теб.

„Да“ е и за майката на майка ти.

Мечтите и копнежите й отпреди толкова години

ще бъдат сбъднати чрез теб.

Когато Ели свърши, бузите й блестяха от стеклите се сълзи. Учителката и нейните съученици вероятно си мислеха, че е дълбоко развълнувана от стихотворението и от експозето за Бенита Гарсия. Нямаше как да разберат, че Ели току-що бе преживяла емоционално прозрение, че току-що тя бе открила колко дълбоко обича и уважава майка си.

Беше последната седмица от репетициите на училищната пиеса. Епонин бе избрала една стара творба „В очакване на Годо“, написана от нобелиста от двадесети век Самуел Бекет. Темата й бе много подходяща за живота в Ню Идън. Двамата главни герои (Ели Уейкфийлд и. Педро Мартинес — красиво осемнадесетгодишно момче, едно от „опасните“ хлапета, прибавени към състава на колонистите в последните месеци преди излитането) бяха облечени от главата до петите в дрипи.

Епонин не би съумяла да постави пиесата без хуманоидите Кавабата. Биотите проектираха и създадоха декорите, костюмите, насочваха светлините и дори провеждаха репетициите, когато тя не можеше да присъства. Училището разполагаше общо с четири Кавабата и през шестте седмици, които предхождаха представлението, трима от тях бяха на подчинение на Епонин.

— Чудесно — извика Епонин и се приближи към учениците си на сцената. — Да кажем, че сме приключили за днес.

— Госпожице Уейкфийлд — обади се Кавабата номер 052, — на три места репликите ви не бяха точни. Там, където речта ви започва…

— Утре ще й кажеш — прекъсна го Епонин и го отпрати с внимателен жест на ръката. — Тогава то ще й говори повече — тя се извърна с лице към малкия състав. — Има ли въпроси?

— Знам, че сме разговаряли за това и преди, госпожице Епонин — обади се колебливо Педро Мартинес, — но много ще ми помогнете, ако го обсъдим отново. Вие ни казахте, че Годо не е личност, че той или то всъщност е една идея, или измислица… че ние всички очакваме нещо… Съжалявам, но ми е трудно да проумея точно какво…

— Цялата пиеса на практика е едно обсъждане колко абсурден е животът — отвърна Епонин след няколко секунди. — Ние се смеем, защото виждаме себе си в тези скитници на сцената; смеем се, защото, когато те заговорят, ние чуваме своите думи. Това, което Бекет е доловил, е копнежът в човешкия дух. Който и да е той, Годо ще оправи всичко. Някак си той ще промени живота ни и ще ни направи щастливи.

— Възможно ли е Годо да е Господ? — запита Педро.

— Напълно. Или дори свръхразвитите извънземни, които са построили космическия кораб РАМА и контролират Орбиталния възел, където са били Ели и нейното семейство. Всяка сила или власт, или същество, което е панацея за страданията на света, може да бъде Годо. Ето защо пиесата е общоприета.

— Педро! — откъм задната част на малката аудитория прозвуча заповеднически вик — Свърши ли вече?

— Само минутка, Марико — отвърна младежът. — Обсъждаме нещо МНОГО ИНТЕРЕСНО. Защо не дойдеш?

Девойката японка остана на входа.

— Не — отвърна грубо тя. — Не желая.

Епонин освободи състава и Педро скочи от сцената. Докато младежът бързаше към вратата. Ели се приближи към своята преподавателка.

— Защо й разрешава да се държи така? — зачуди се гласно.

— Не ме питай — отвърна Епонин, свивайки рамене. — Когато става въпрос за отношения между хората, аз не съм експерт.

ТАЗИ КАБАЯШИ Е ГОЛЯМА ПРОКЛЕТИЯ — помисли Епонин, когато си припомни как Марико се бе отнесла към Ели и нея самата една вечер след репетиция, сякаш бяха някакви гадни буболечки. — ПОНЯКОГА МЪЖЕТЕ СА ТОЛКОВА ГЛУПАВИ.

— Епонин, имаш ли нещо против родителите ми да присъстват на последната репетиция с костюмите? — запита Ели. — Бекет е един от любимите драматурзи на баща ми и…

— Ще бъде чудесно — отвърна Епонин. — Твоите родители винаги са добре дошли. Освен това искам да им благодаря…

— ГОСПОЖИЦЕ ЕПОНИН — викна младежки глас от другия край на помещението. Беше Дерек Брюър, един от учениците на Епонин, който по детски си падаше по нея. Дерек на бегом изкачи стъпалата до тях и отново изкрещя. — Чухте ли новините?

Епонин поклати глава. Възбудата на Дерек беше очевидна.

— Съдия Мишкин обяви червените ленти за антиконституционни!

Няколко секунди бяха необходими на Епонин, за да асимилира новината. Дотогава Дерек вече бе стигнал до нея, възхитен, че е първият, който й я съобщава.

— Ти… Сигурен ли си?

— Току-що го чухме по радиото в офиса.

Епонин се протегна към омразната лента на ръкава. Погледна към Дерек и Ели и с рязко движение я смъкна от ръката си и я метна във въздуха. Докато наблюдаваше как пада надолу, образувайки дъга, очите й се изпълниха със сълзи.

— Благодаря ти, Дерек.

Само след миг Епонин се намери в два чифта млади ръце, които я прегръщаха.

— Поздравления — изрече тихо Ели.

[1] „Клетниците“ (фр.) — Б.пр. ↑

4.

Заведението за хамбургери в Сентръл Сити се въртеше изцяло от биоти. Два Линкълн управляваха оживената закусвалня, четири Гарсия изпълняваха домашните поръчки на клиентите. Храната се приготвяше от двойка Айнщайновци, а цялата зона за хранене се поддържаше безукорно чиста от една-единствена Тиасо. Заведението носеше огромни печалби на своя собственик, защото единствените разходи по него бяха тези за първоначалното преустройство на сградата и за хранителните продукти.

Всеки четвъртък, когато работеше в болницата като доброволка, Ели вечеряше тук. В деня, който влезе в историята като ден на Прокламацията на Мишкин, Ели не бе сама в бистрото. При нея беше седнала вече свободната от дамгосващата лента Епонин.

— Чудя се как не сме се засекли в болницата — запита тя и лапна един пържен картоф. — Всъщност какво правиш там?

— Най-вече разговарям с болните деца — отвърна Ели. — Има четири или пет, които са със сериозни заболявания, а едно малко момченце дори е носител на РВ-41. Те са много благодарни, когато ги посещават хора. Хуманоидите Тиасо са изключително експедитивни, когато става въпрос за управлението на болницата и извършването на различните манипулации, но не са толкова състрадателни.

— Ако въпросът ми не те засяга — запита Епонин, след като сдъвка й глътна парче от хамбургера — защо го правиш? Ти си млада, красива, здрава. Сигурно има хиляди други неща, които би предпочела да вършиш.

— Не съвсем — отвърна Ели. — Както знаеш, майка ми има подчертано развито чувство по отношение интересите на общността, а след като съм разговаряла с хлапетата, не се чувствам безполезна — за момент се поколеба. — Освен това, когато съм сред хората, се чувствам някак неловко. Физически аз съм на деветнадесет или двадесет години, на практика — старица в гимназията, обаче нямам никакъв социален опит — Ели се изчерви. — Една от моите приятелки в училище ми каза, че момчетата са убедени, че съм извънземна.

Епонин се усмихна на своята любимка. Да си извънземен е дори по-добре, отколкото да си носител на РВ-41. — Но младежите ще направят голям пропуск, ако те подпомогнат.

Двете жени приключиха с вечерята и напуснаха ресторанта. Отидоха на площада в Сентръл Сити. В средата му се издигаше паметник във формата на цилиндър, който бе посветен на церемонията, свързана с празника за първия ДЕН на Заселването. Паметникът беше висок всичко на всичко два и половина метра. На нивото на очите в цилиндъра беше провесена прозрачна сфера с диаметър петдесет сантиметра. Малката светлинка в центъра й представляваше Слънцето, а плоскостта, успоредна на настилката, беше елиптичната равнина, в която се разполагаха Земята и другите планети на. Слънчевата система: светлинките, разпръснати из сферата, показваха местата на всички звезди в радиус двадесет светлинни години от Слънцето.

Един светлинен лъч свързваше Слънцето и Сириус, посочвайки пътя, изминат от семейство Уейкфийлд по време на тяхната одисея към Орбиталния възел и обратно. Друг тъничък лъч започваше от Слънчевата система и отразяваше траекторията, следвана от РАМА III, откакто бе поела край Марс със заселниците — човеци. Чуждоземният космически кораб, който беше представен като мигаща червена светлина, понастоящем се намираше на една трета от разстоянието между Земята и звездата Тау Цети.

— Разбрах, че идеята за този паметник принадлежи на баща ти — изрече Епонин, когато двете жени застанаха край звездната сфера.

— Да — отвърна Ели, — когато става въпрос за електроника и наука, татко има страхотно въображение.

Епонин се взираше в мигащата червена светлина. — Изобщо ли не го вълнува това, че не пътуваме към Сириус и Орбиталния възел, а в съвсем друга посока?

Ели сви рамене.

— Не мисля… Не го обсъждаме много-много… Веднъж ми каза, че така или иначе никой от нас не е в състояние да проумее какво вършат извънземните.

Епонин огледа площада.

— Виж всички тези хора, забързани нанякъде. Повечето от тях никога не се спират да видят къде сме… А аз проверявам нашето местоположение поне веднъж седмично. — Внезапно стана много сериозна. — Откакто ми поставиха диагнозата, че съм РВ-41 положителна, изпитвам непреодолима нужда да знам точно къде се намирам във Вселената… Питам се дали това не е част от страха, че умирам.

След дълго мълчание Епонин обгърна раменете на Ели.

— Питала ли си някога Орела за смъртта?

— Не — отвърна тихо Ели. — Но когато напуснахме Орбиталния възел, аз бях само на четири години. Сигурно не съм имала представа за смъртта.

— Когато бях дете и аз разсъждавах по детски… — рече на себе си Епонин. Тя се разсмя. — Тогава ЗА КАКВО си говорила с Орела?

— Не си спомням съвсем точно. Патрик ми е разказвал, че Орелът особено много обичал да ни гледа как си играем с играчките.

— Наистина ли? Това е учудващо. От описанията на майка ти останах с впечатление, че Орелът е твърде сериозен, за да се интересува от игра.

— Все още го виждам ясно в спомените си, макар че съм била толкова малка. Но не си спомням гласа му.

— Сънувала ли си го някога? — запита няколко секунди по-късно Епонин.

— О, да, много пъти. Веднъж седеше на върха на огромно дърво и ме гледаше през облаците.

Епонин се разсмя отново. После припряно погледна часовника си.

— Имам час при лекаря и ще закъснея. Ти кога трябва да си в болницата?

— В седем.

— Тогава е по-добре да тръгваме.

Когато Епонин се появи в приемната на доктор Търнър за редовния преглед, който й правеха на всеки две седмици, дежурната Тиасо я заведе в лабораторията, взе й кръв и урина и после я покани да седне. Хуманоидът осведоми Епонин, че докторът „ще дойде ей сегичка“.

В чакалнята се намираше и един катранено черен мъж с проницателен поглед и приятелска усмивка.

— Здравей — поздрави той, когато очите им се срещнаха. — Казвам се Амаду Диаба и съм аптекар.

Епонин също се представи, като през това време си мислеше къде ли е срещала този човек.

— Знаменит ден, а? — отбеляза мъжът след кратко мълчание. — Какво облекчение да захвърлим омразните ленти.

Сега Епонин си спомни Амаду. Беше го виждала един или два пъти на груповите срещи на болните и носителите на РВ-41. Някой й беше казал, че Амаду е прихванал вируса вследствие на кръвопреливане през първите дни от основаването на колонията. Колко ли сме общо? — питаше се тя. — Деветдесет и трима. Или май деветдесет и четири? Петима от тях са хванали болестта от кръвопреливане.

— Изглежда големите събития винаги вървят ръка за ръка — тъкмо казваше Амаду. — Прокламацията на Мишкин бе оповестена само часове, преди да се появят многокраките.

Епонин го изгледа въпросително.

— За какво говориш?

— Още не си чула за многокраките? — възкликна Амаду с лека усмивка. — Къде си била?

Амаду изчака няколко секунди, преди да се впусне в обяснения.

— През последните няколко дни изследователският екип, който работи при другия модул, разширяваше прохода. Днес те неочаквано са се изправили лице в лице с шест странни същества, които изпълзели от направената в стената дупка. Очевидно тези многокраки, както ги нарече телевизионният репортер, живеят в другия модул. Наподобяват космати топки за голф, прикачени към гигантски начленени крака… Движели се много, много бързо… Около час лазили по хората, по биотите, по оборудването. Сетне изчезнали обратно в отвора.

Епонин тъкмо се готвеше да зададе някакъв въпрос за многокраките, когато доктор Търнър излезе от своя кабинет.

— Господин Диаба, госпожице Епонин, разполагам с подробни сведения за всекиго от вас. Кой ще влезе първи?

Докторът все още притежаваше най-страхотните сини очи в колонията.

— Господин Диаба беше тук преди мен — отвърна Епонин, — така че…

— Винаги предимство на дамите — прекъсна я Амаду. — Дори и в Ню Идън.

Епонин пристъпи в кабинета на доктор Търнър.

— Засега всичко е наред — обърна се към нея докторът, когато останаха насаме. — Вирусът е у теб, но няма никакви признаци за поражение на сърдечните мускули. Не зная причината, но при някои заболяването определено прогресира по-бързо, отколкото при други.

Как е възможно, прекрасни мой лекарю, толкова внимателно да следиш всички показатели за здравословното ми състояние и нито веднъж да не забележиш погледите, които ти хвърлям?

— Ще продължим с терапията за подпомагане на имунната система. Тя няма сериозни странични ефекти и може би все пак донякъде ти помага, щом досега не сме забелязали доказателства за разрушителна активност на вируса… А иначе добре ли си?

Двамата излязоха заедно от стаята. Доктор Търнър отново припомни на Епонин симптомите, които щяха да покажат, ако вирусът е преминал в нов етап на развитие. Докато разговаряха, вратата се отвори и в чакалнята влезе Ели Уейкфийлд-. В първия момент доктор Търнър не забеляза нейното присъствие, но миг по-късно той очевидно се сепна.

— Мога ли да ти помогна, млада госпожице? — запита той.

— Дойдох да питам нещо Епонин — отвърна безразлично Ели. — Ако ви преча, мога да почакам отвън.

Доктор Търнър поклати отрицателно глава, а последните му бележки към Епонин прозвучаха някак разхвърляно. В първия момент тя дори не разбра какво се е случило. Но когато си тръгваше заедно с Ели, видя как докторът се загледа в нейната ученичка. Три години копнях да видя този израз в очите му. Вече си мислех, че не е способен на това. А Ели, Господ да я благослови, изобщо не го забеляза.

Отмина още един дълъг ден. Когато вървеше по пътя от гарата до апартамента си в Хаконе, Епонин се чувстваше безкрайно изтощена. Емоционалното облекчение, което бе изпитала след свалянето на лентата, вече бе отминало. Сега беше леко потисната и същевременно се опитваше да се пребори с ревността си към Ели Уейкфийлд.

Спря се пред апартамента. Широката червена лепенка на вратата предупреждаваше всички, че тук живее носител на РВ-41. Отново изпълнена с благодарност към съдия Мишкин, Епонин я отлепи. Отдолу на вратата остана по-светла ивица. УТРЕ ЩЕ Я БОЯДИСАМ — помисли си тя.

Веднага щом влезе, Епонин се отпусна на един фотьойл и се пресегна за цигара. Докато я палеше, предчувстваше удоволствието. Никога не пуша в училище пред учениците — опита се тя да се оправдае пред себе си. — Не им давам лош пример. Пуша само тук. У дома. Когато съм сама.

Епонин почти никога не излизаше вечер. Жителите на Хаконе й бяха показали ясно, че не е желана в тяхната общност. Две отделни делегации я бяха помолили да напусне селището, а на няколко пъти на вратата си намираше гадни бележки. Но Епонин се заинати и отказа да се премести. Кимбърли почти никога не си стоеше вкъщи, така че Епонин разполагаше с много повече жилищно пространство, отколкото би могла да си позволи при нормални обстоятелства. А и беше наясно, че носител на РВ-41 няма да бъде посрещнат добре никъде в колонията.

Епонин бе заспала на фотьойла и сънуваше поле, обрасло с жълти цветя. Не чу тропането по вратата, докато то не стана твърде силно. Разсъни се и хвърли поглед към часовника — беше единадесет. Когато отключи, в апартамента нахлу Кимбърли Хендерсън.

— О, Еп, толкова се радвам, че си тук. Имам страшна нужда да поговоря с някого. Някой, на когото мога да се доверя.

Кимбърли с рязък жест запали цигара и тутакси се впусна в несвързан монолог.

— Да, да, зная — измърмори, когато забеляза неодобрението в погледа на Епонин. — Права си. Друсана съм… Но се нуждаех от това… Доброто старо кокомо… Измамното усещане, че струваш нещо, е по-добро, отколкото да се чувстваш лайно.

Тя дръпна неистово от цигарата и издуха дима на кратки, накъсани интервали.

— Задникът му със задник този път наистина го направи, Еп… Изхвърли ме зад борда… Надървеното копеле — мисли си, че всичко му е позволено… Търпях любовните му истории, дори от време на време разрешавах някои от по-младите момичета да се присъединяват към нас, тройките освежават секса… но винаги съм била ICHIBAN NUMERO UNO[1], или поне си мислех, че съм…

Кимбърли завъртя фаса в пепелника и закърши ръце. Малко й оставаше да избухне в сълзи.

— Тази вечер ми каза, че се местя… „МОЛЯ — питам го аз, — какво искаш да кажеш?“… „Изнасяш се“ — казва той… няма усмивка, няма обяснение… „Събери си багажа — казва — отзад в Ксанаду има един апартамент за теб.“ — „Ами там живеят курвите“ — казвам аз… Той се усмихва леко и не казва нищо… „Значи съм уволнена“ — казвам аз… Избухвам… „Не можеш да направиш това“ — казвам… Опитвам се да го ударя, но той хваща ръката ми и ме шамаросва яко през лицето… „Ще правиш каквото ти наредя“ — казва… „НЯМА, копелдак гаден.“… Грабвам една ваза и я хвърлям. Тя се разбива в масата и парчетата се пръскат. След секунди двама мъже са извили ръцете ми зад гърба… „Отведете я“ — казва крал Джап.

Заведоха ме в новия апартамент. Той е много хубав. В дрешника има голяма кутия навито кокомо… Изпуших доста й полетях… Хей, рекох си, не е чак толкова лошо. Поне няма да угаждам на странните сексуални желания на Тошио… Отидох в казиното и се забавлявах, бях на седмото небе, докато не ги зърнах… съвсем открито, пред очите на всички… Полудях — крещях, пищях, проклинах, дори я нападнах… някой ме удари по главата… бях на пода на казиното, Тошио се надвеси над мен… „Ако още веднъж направиш това — изсъска той, — ще те заровят до Марчело Дани.“

Кимбърли закри лицето си с ръце и започна да хлипа.

— О, Еп — изрече секунди по-късно, — чувствам се толкова безпомощна. Към кого да се обърна? Какво мога да направя?

Преди Епонин да успее да каже каквото и да било, Кимбърли говореше отново.

— Зная, зная, мога да се върна отново на работа в болницата. Все още имат нужда от сестри, истински. Между другото, къде е Линкълн?

Епонин се усмихна и посочи дрешника.

— Браво — разсмя се Кимбърли. — Дръж робота на тъмно. Изкарай го да почисти банята, да измие съдовете, да сготви. После, тряс, обратно в дрешника… — изхихика. — Оная им работа не става за нищо, знаеш ли? — Искам да кажа, те имат нещо там долу или нещо подобно на него; нали в края на краищата са анатомично съвършени? Но не го вдигат. Една нощ, когато бях сама и се бях надрусала, накарах един да ми се качи, но той не знаеше какво да прави, когато му викнах „бутай“… Беше почти толкова кофти, колкото с някои мъже, които познавам.

Кимбърли скочи и взе да кръстосва стаята.

— Не съм съвсем сигурна защо дойдох — изрече и запали нова цигара. — Мислех, че може би ти и аз, искам да кажа, нали бяхме известно време приятелки… Гласът й прекъсна. — Започна да ми минава, започвам да се чувствам потисната. Отвратително е, ужасно. Не мога да го понеса. Не зная какво очаквах, ноти си имаш свой живот… По-добре да вървя.

Кимбърли пресече стаята и механично прегърна Епонин.

— Пази се, чу ли. Не се тревожи за мен. Ще се оправя.

Едва когато вратата се затвори зад Кимбърли, Епонин осъзна, че не е продумала нито дума, докато бившата й приятелка е била тук. Тя беше сигурна, че повече няма да види Кимбърли.

[1] Номер едно (итал.) — Б.пр. ↑

5.

Заседанието на Сената беше открито и на него можеше да присъства всеки жител на колонията. Галерията разполагаше с триста места, но те до едно бяха заети. Други сто души стояха прави край стените или по пътеките. В партера двадесет и четиримата членове на законодателния орган на Ню Идън бяха призовани към внимание от председателстващия — губернатор Кенджи Уатанабе.

— Днес продължаваме дебатите по бюджета — произнесе Кенджи, след като няколко пъти удари с чукчето, за да успокои залата — с изложението на директора на болницата на Ню Идън доктор Робърт Търнър. Той ще обобщи отчета по миналогодишния бюджет и ще представи искането си за следващата година.

Доктор Търнър се приближи до трибуната и направи знак на двата Тиасо, които седяха до него. Хуманоидите бързо инсталираха един прожекционен апарат и окачиха кубовиден екран, който щеше да онагледява речта на доктор Търнър.

— През изтеклата година направихме голяма крачка напред — започна доктор Търнър — както при изграждането на стабилна медицинска база за цялата колония, така и по изследването върху ретровируса РВ-41, който продължава да поразява населението. През тези дванадесет месеца ние не само успяхме да проучим напълно жизнения цикъл на този сложен организъм, но освен това разработихме сигурен тест, с който да откриваме вирусоносителите.

Преди седем месеца всички жители на Ню Идън бяха тестувани в рамките на период от три седмици. Тогава се установи, че заразените с ретровируса са деветдесет и шест души. След този период е открит само един нов вирусоносител. Междувременно имаше четири смъртни случая, причинени от РВ-41, така че в настоящия момент заразеното население възлиза на деветдесет и четирима души.

РВ-41 е смъртоносен ретровирус, който поразява сърдечния мускул, причинявайки необратима атрофия. Накрая вирусоносителят умира. Не е открито лечение. Изпробваме различни техники, с които да забавим развитието на болестта и напоследък имаме единични успехи, от които обаче все още не можем да извадим никакви заключения. Днес, когато правим равносметка на постигнатото, с неохота трябва да признаем, че всички индивиди, засегнати от ретровируса, в края на краищата, ще се поддадат на неговата вирулентност.

Диаграмата, която поставям в прожекционния куб, показва различните етапи на заболяването. Ретровирусът се предава от индивид на индивид чрез обмяна на телесни течности, включващи всякаква комбинация от семенна течност и кръв. Нямаме доказателства, че съществува друг път за предаване.

— Повтарям това… — доктор Търнър вече почти викаше, за да може да надвие глъчката в галерията — ДОКАЗАЛИ сме пренасяне само чрез кръв или семенна течност. Не можем да твърдим категорично, че други телесни течности, като пот, слюнка, сълзи, лигавичен секрет и урина не участват в пренасянето, но засега получените от нас данни подкрепят тезата, че РВ-41 не може да се пренася чрез други течности.

Шумът обхвана цялата галерия. Губернатор Уатанабе на няколко пъти призова с чукчето към тишина. Робърт Търнър прочисти гърлото си и продължи:

— Специално този ретровирус е много умен, ако мога да използвам подобно определение; той особено добре се приспособява към човека-приемник. Както виждате на диаграмата в куба, през първите две фази от развитието си, той е сравнително доброкачествен. В най-общи линии през това време той просто обитава кръвните и семенните клетки, без да им причинява никакво зло. Може би по това време вирусът вече е започнал атаката си срещу имунната система. Не можем да го твърдим със сигурност, защото всички данни, получени през този период показват, че имунната система е здрава.

Не сме наясно какво предизвиква началото на нейното отслабване. Някой необяснен засега процес в сложния организъм (и точно тук са необходими по-задълбочени проучвания) внезапно подава сигнал на РВ-41, че имунната система е уязвима. Започва мощната атака. Гъстота на вируса в кръвта и семенната течност нараства неколкократно. Точно тогава болестта е най-заразна, а също и в периода, когато имунната система вече е сразена.

Доктор Търнър направи пауза. Преди да продължи, прехвърли листовете, от които четеше.

— Опасното е, че имунната система никога не се възстановява след тази атака. По някакъв начин РВ-41 разбира кога може да победи и никога не се размножава преди да бъде достигнато това състояние на уязвимост. След поражението на имунната система започва атрофията на сърдечния мускул и следва предсказуема по време смърт.

В по-късните стадии на заболяването вирус РВ-41 изчезва напълно от кръвта и семенната течност. Можете да си представите, че това предизвиква хаос в диагностичния процес. Къде отива? Дали се „скрива“ по някакъв начин, дали се превръща в нещо, което все още не сме идентифицирали? Дали контролира постепенното разрушаване на сърдечния мускул, или атрофията е просто страничен ефект на по-раншното засягане на имунната система? На всички тези въпроси до днес нямаме отговор.

Докторът направи кратка пауза за глътка вода.

— Част от миналогодишната ни програма включваше изучаването на генезиса на това заболяване. Разнесоха се слухове, че РВ-41 е присъщ само за Ню Идън и може би е част от някакъв пъклен чуждопланетен експеримент. Това са пълни безсмислици. Категоричен съм, че ние пренесохме вируса от Земята. В интервал от три месеца двама от пътниците на „Санта Мария“ умряха от РВ-41. Първият беше по време на пътешествието от Земята до Марс. Можем да бъдем сигурни, макар това да не е никаква утеха, че нашите колеги на Земята се борят със същия бич.

Що се отнася до произхода на РВ-41, аз мога само да гадая. Ако медицинската база данни, която донесохме от Земята, беше неколкократно по-голяма, тогава може би щях да успея да определя произхода му, без да става нужда да се лутам в догадки… И въпреки това ще изтъкна, че геномът на този РВ-41 ретровирус е удивително сходен с изкуствено създадения патогенен причинител, произведен от хората чрез генно инженерство като част от експеримент, осъществен в ранните години на двадесет и втори век и свързан с изпитването на покритие на ваксина.

Нека обясня по-подробно. След успешното изработване на ваксина срещу вируса на СПИН, който е бил страшен бич за последните две десетилетия на двадесети век, медицинските технологии се възползвали от биоинжинерството, за да увеличат броя на достъпните ваксини. Тоест биолозите и лекарите нарочно СЪЗДАВАЛИ нови, още по-смъртоносни ретровируси и бактерии, за да докажат, че даден клас ваксини имат широк спектър на приложение. Всичко това се вършело, разбира се, под строг контрол и без всякакви рискове за населението.

Когато настъпил Големият хаос, парите за научни изследвания рязко намалели и много от медицинските лаборатории били изоставени. Предполагало се, че опасните патогени, складирани на отдалечени и изолирани места, са унищожени. Освен ако… точно тук мога да си позволя да се впусна в догадки.

Вирусът, който засегна нас, жителите на Ню Идън, удивително наподобява ретровируса АКюТ 19, създаден през 2107 в Лафонтската медицинска лаборатория в Сенегал. Признавам, че не е изключено и естествено съществуващ в природата причинител да има геном, подобен на АКюТ 19, и моите предположения да са погрешни. Но аз мисля, че не всички АКюТ 19 в тази изоставена лаборатория са били унищожени. Убеден съм, че специално този ретровирус по някакъв начин е оцелял и в последващото столетие частично се е изменил; може би е използвал като приемник човекоподобни маймуни и накрая е намерил достъп до човешките същества. В този случай НИЕ сме създателите на заболяването, което ни убива.

В галерията настана бъркотия. Губернатор Уатанабе отново заудря с чукчето, призовавайки слушателите към тишина, а вътрешно желаеше доктор Търнър да беше запазил своите предположения само за себе си. На този фон директорът на болницата започна да излага проектите, които през другата година щяха да изискват финансиране. Накрая доктор Търнър пожела да му се отпусне бюджет два пъти по-голям от миналогодишния. Откъм редиците на Сената се разнесе ропот.

Неколцината докладчици след доктор Търнър имаха за цел само да блеснат с красноречие. Всички знаеха, че единственото друго изказване за деня, което беше от значение, е това на Ян Макмилън, кандидат на опозицията за губернаторския пост. Изборите щяха да се проведат след три месеца. Подразбираше се, че настоящият губернатор Кенджи Уатанабе и кандидатът на неговата политическа партия Дмитри Уланов подкрепят значителното повишение на бюджета за здравеопазването, независимо от факта, че това щеше да наложи покачване на данъците. А за Макмилън се пишеше, че е против всякакво увеличаване на фондовете на доктор Търнър.

В първите общи избори Ян Макмилън беше победен от Кенджи Уатанабе с голяма преднина. През изминалия период Макмилън се бе преместил от Бовоа в Хаконе, беше избран в Сената от района Вегас и беше заел доходна служба в разрастващата се империя на Тошио Накамура. Това беше идеалният брак. Накамура имаше нужда от някой „приемлив“, който да ръководи колонията вместо него, а Макмилън — амбициозен мъж без ясно определена ценностна система и принципи — имаше желание да бъде губернатор.

— Много лесно е — започна да чете речта си Ян Макмилън — да изслушаме доклада на д-р Търнър, а после да развържем кесиите си и да отворим сърцата си, отпускайки средства за неговите проучвания. Точно това е дефектът при всички тези доклади. Всеки шеф на отдел може да изложи солидни аргументи в полза на своята цел. Но като изслушваме всяка точка от доклада поотделно, ние губим представа за общата картина. Изобщо не искам да внушавам, че програмата на д-р Търнър е нецелесъобразна. Само че си мисля, че този път имаме основание да обсъждаме приоритетите.

Откакто живееше в Хаконе, Макмилън значително бе подобрил стила на изказванията си. Очевидно го направляваха много внимателно. И все пак му липсваше природната дарба на оратор, така че от време на време заучените му жестове бяха почти комични. Неговият основен аргумент бе, че носителите на РВ-41 са едва пет процента от населението на Ню Идън и че цената на помощта за тях е твърде висока.

— Защо останалите граждани на колонията трябва да бъдат принуждавани да понасят лишения за сметка на толкова малка група? Освен това, — добави той, — има и други, много по-належащи задачи, които изискват допълнителни средства: задачи, които засягат всеки един член на колонията и вероятно могат да повлияят нашето съществуване.

Тук Ян Макмилън представи своя версия на случката с многокраките, които „се втурнали“ навън от съседния модул в РАМА и „изплашили“ изследователския екип на колонията. Разказа я така, сякаш тяхната „атака“ е била първото стълкновение от една планирана междувидова война. Макмилън намекна и за възможността многокраките да бъдат последвани от още „по-страховити същества“, които ще ужасят колонистите и особено жените и децата.

— Парите за отбраната са пари, похарчени за всички нас, а не само за някои.

Кандидатът Макмилън внуши на слушателите, че изследванията на околната среда и климата също е „много по-важна за общото благо на колонията“, отколкото здравната програма, очертана от доктор Търнър. Той даде висока оценка на работата, извършена от метеорологичните инженери, и предсказа бъдеще, в което колонистите ще са напълно информирани за предстоящите промени във времето.

Аплодисменти от галерията многократно прекъсваха речта на Макмилън. Когато той най-накрая се спря на проблемите на заразените с РВ-41, очерта „един много по-целесъобразен във финансово отношение план“ за решаване на „ужасно трагичното им състояние“.

— За тях ние ще създадем ново селище — подхвана той, — извън Ню Идън, където те ще могат да дочакат в мир края на дните си. По мое мнение в бъдеще усилията по отношение на РВ-41 трябва да бъдат ограничени в изолирането и идентифицирането на всички механизми, по които тази напаст може да се предава от индивид на индивид. Докато това проучване приключи, в името на всеобщия интерес, включително и на нещастниците, които са носители на вируса, те трябва да бъдат карантинирани, така че да се прекъсне възможността за по-нататъшно случайно заразяване.

Никол и цялото й семейство се намираха в галерията. Бяха извадили душата на Ричард да се присъедини към тях, нищо, че ненавиждаше политическите сборища. Речта на Макмилън отврати Ричард, а от своя страна Никол бе изплашена. Това, което говореше мъжът, притежаваше известна притегателна сила. „Чудя се кой ли му пише материалите“ — запита се тя в заключителната част на речта му. Укори се, че бе подценила Накамура.

Към края на помпозното слово на Макмилън Ели Уейкфийлд тихомълком напусна мястото си в галерията. Няколко минути по-късно родителите й с учудване я забелязаха долу, сред членовете на Сената. Тя приближаваше подиума. Удивени бяха й останалите присъстващи в галерията, които мислеха, че Ян Макмилън е последният докладчик за деня. Всички вече се готвеха да си тръгват. Повечето седнаха обратно, когато Кенджи Уатанабе представи Ели.

— В часовете по граждански права в гимназията — започна тя и нервността й личеше в гласа — изучавахме конституцията на колонията и процедурите на Сената. Малко известен факт е, че всеки гражданин на Ню Идън може да се изкаже на тези открити дебати…

Преди да продължи. Ели си пое дълбоко дъх. В галерията както майка й, така и нейната учителка Епонин се наведоха напред и здраво стиснаха парапета пред тях.

— Днес пожелах да се изкажа — гласът на Ели беше укрепнал, — защото вярвам, че по отношение на засегнатите от РВ-41 моята гледна точка е единствена. Първо, защото аз съм млада, и второ, защото допреди три години не бях имала привилегията да общувам с други човеци, освен с членовете на моето семейство. Поради тези две причини аз боготворя човешкия живот. Думите ми са подбрани много внимателно. Да боготвориш, означава да оценяваш много високо. А този човек, този невероятен лекар, който работи по цели дни, а понякога и по цели нощи, за да се грижи за нашето здраве, очевидно също боготвори човешкия живот.

В своето изказване, доктор Търнър не ви каза защо трябва да подкрепим финансово програмата му, а само КАКВО представлява болестта и КАК възнамерява да се бори с нея. Той предполагаше, че вие ще разберете ЗАЩО. След като изслушах господин Макмилън обаче — Ели погледна преждеговорившия, — вече изпитвам някои съмнения.

Ние трябва да продължим да изучаваме тази ужасна болест, докато я овладеем и поставим под контрол, защото човешкият живот е ценна придобивка. Всеки отделен индивид е уникално чудо, удивително съчетание на сложни химически вещества със специални способности, мечти и опит. Нищо не може да бъде по-важно за колонията от дейността, насочена към запазване на човешкия живот.

От днешното обсъждане разбрах, че програмата на доктор Търнър е доста скъпа. Ако за финансирането й се налага повишаване на данъците, тогава вероятно всеки от нас ще трябва да се лиши от нещо, което си е пожелал. Но тази цена е твърде ниска, за да се заплати богатството на общуването с друго човешко същество.

Моето семейство и приятелите ми често ми повтарят, че съм безнадеждно наивна. Това може й да е истина. Но може би именно моята наивност ми дава възможност да видя нещата по-ясно от останалите хора. В настоящия случай мисля, че трябва да си зададем само един въпрос. Ако вие или някой член на вашето семейство станете РВ-41 положителни, ще подкрепите ли програмата на доктор Търнър? Благодаря ви много.

Докато Ели се отдалечаваше от трибуната, се възцари тайнствена тишина. После избухнаха бурни ръкопляскания. Сълзи течаха от очите на Никол и Епонин. Долу в партера доктор Робърт Търнър протегна двете си ръце към Ели.

6.

Когато Никол отвори очи, Ричард седеше до нея на леглото. Държеше чаша кафе.

— Нали каза да те събудим в седем.

Тя се изправи и пое кафето.

— Благодаря, скъпи. Но защо не остави Линк…?

— Реших да ти го донеса лично… Отново има новини от Централната равнина. Исках да ги обсъдим, макар че знам колко мразиш да ти се приказва, когато току-що си станала от сън.

Никол отпи бавно и продължително от кафето. Усмихна се на съпруга си.

— Какви са новините?

— Снощи е имало два нови инцидента с многокраките. За тази седмица стават почти дузина. Съобщава се, че нашите отбранителни сили са унищожили три многокраки, които „тормозели“ екипа инженери.

— Многокраките направили ли са опит да отвърнат на удара?

— Не. При първите изстрели те се спуснали към дупката в стената на другата обител… Повечето избягали, също както постъпиха завчера.

— Все още ли смяташ, че те са наблюдатели от разстояние подобно на октопаяците от РАМА I и II?

Ричард кимна.

— Можеш да си представиш какво си мислят вече другите за нас — стреляме по невъоръжени същества, без да са ни предизвикали… реагираме враждебно на нещо, което почти сигурно е опит за контакт…

— И на мен не ми харесва — изрече тихо Никол. — Но какво можем да направим? Сенатът съвсем ясно овласти изследователските екипи да се отбраняват.

Ричард се готвеше да отговори, когато забеляза на вратата Бенджи. Младият мъж беше широко усмихнат.

— Мога ли да вляза, мамо?

— Разбира се, скъпи — отвърна Никол. Тя широко разтвори ръце. — Ела и ме прегърни силно по случай рождения си ден.

— Честит рожден ден, Бенджи — обади се Ричард, когато момчето, което беше по-едро от повечето мъже, се покатери на леглото и прегърна майка си.

— Благодаря, чичо Ричард. Остава ли уговорката за пикник в Шеруудския лес днес? — запита бавно Бенджи.

— Да, вярно — отвърна майка му. — А довечера ще си направим голямо празненство.

— Ура!

Беше събота. И Патрик, и Ели щяха да спят до късно, защото нямаха часове. Докато гледаха новините по телевизията, Линк им сервира закуска. Имаше кратък репортаж от последните „сблъсъци с многокраките“ станали край втория модул, а също и коментари по случая на двамата кандидат-губернатори.

— Както повтарям вече седмици наред — отбеляза Ян Макмилън пред репортера, — трябва непременно да разширим отбранителните съоръжения. Най-сетне започнахме да изпращаме оръжие за нашите сили, но ще трябва и да разширим присъствието си в този район…

Сутрешните новини завършиха с интервю на Шефа на службата за времето. Жената обясни, че необичайно сухото и ветровито време в последните дни се дължи на „грешка в моделирането“, идващо от компютърните стимулатори.

— Вече цяла седмица безуспешно се опитваме да създадем дъжд. Сега, разбира се, поради края на седмицата сме програмирали слънчево време… Но обещаваме, че през следващата седмица ще вали.

— Нямат и най-бегла представа какво вършат — изръмжа Ричард и изключи телевизора. — Подават свръх количество команди на системата и предизвикват хаос.

— Какво е х-оос, чичо Ричард? — запита Бенджи.

За момент Ричард се поколеба.

— Предполагам, че най-простото определение е липса на ред. Но в математиката думата има по-точно значение. Използва се, за да се опишат безброй отговори на малки смущения. — Ричард се разсмя. — Съжалявам, Бенджи. Понякога говоря по научному бомбастично.

Бенджи се усмихна.

— Харесва ми, когато ми говориш така, като че съм нормален — изрече той много внимателно. — И понякога наистина разбирам малко.

Докато Линк разчистваше масата след закуска, Никол седеше замислена. Когато Бенджи напусна стаята, за да си измие зъбите, тя се наклони към съпруга си.

— Свърза ли се с Кати? Телефонът й не отговаряше нито вчера следобед, нито снощи.

Ричард поклати глава.

— Бенджи ще бъде съкрушен, ако тя не се появи на неговия рожден ден… Ще изпратя Патрик да я открие.

Ричард стана от стола и заобиколи масата. Пресегна се надолу и взе ръката на Никол.

— Ами ти, госпожо Уейкфийлд? Предвидила ли си малко време за почивка и отпускане в натоварената си програма? В края на краищата днес е събота, почивен ден.

— Сутринта ще ходя в болницата да помогна при обучението на двама нови парамедици. В десет излизаме с Ели и Бенджи. На връщане ще се отбия в съдилището. Дори не съм прочела представените резюмета на делата за понеделник. В два и половина имам кратка среща с Кенджи, лекцията ми по патология е в три… Трябва да си бъда у дома в четири и половина.

— Което ти предоставя точно необходимото време да организираш празненството на Бенджи. Наистина, скъпа, трябва да успокоиш топката. В края на краищата не си робот.

Никол целуна съпруга си.

— И кой ми го казва? Човекът, който работи по двадесет и по тридесет часа без прекъсване, когато е зает с някой интересен проект? — за миг тя замълча и стана сериозна. — Всичко това е много важно, скъпи… Имам чувството, че се намираме на гребена на събитията в колонията и че моето присъствие действително е от значение.

— Без съмнение, Никол. Ти категорично имаш влияние в обществото. Но никога нямаш време за себе си.

— Това е лукс — рече Никол, докато отваряше вратата на стаята на Патрик, — на който ще се наслаждавам на стари години.

Гората се раздели и те излязоха на широка морава. Катерички и зайчета припкаха наоколо. Срещу тях в средата на хълмче, обрасло с високи лилави цветя, кротко пасеше млад елен. Когато Никол, Ели и Бенджи се приближиха, той извърна към тях глава, увенчана с млади рога, а после с един скок изчезна в храсталака.

Никол направи справка с картата.

— Някъде тук, точно край моравата, трябва да има маси за пикник.

Бенджи бе коленичил над туфичка жълти цветя, които бяха пълни с пчели.

— Ме-дец — изрече с усмивка. — Пчелите правят ме-дец в кошерите.

След няколко минути те откриха масите и разстлаха покривка върху една от тях. Линк бе опаковал сандвичи (Бенджи обичаше най-много тези с фъстъчено масло и пелте) плюс пресни портокали и грейпфрути от градините край Сан Мигел. Докато обядваха, още едно семейство се изниза през другия край на моравата. Бенджи им помаха с ръка.

— Тези хо-ра не знаят, че имам рожден ден.

— Ние нали знаем… — Ели вдигна чашата с лимонада за тост. — Поздравления, братче.

Точно преди да привършат с храненето, над главите им премина малък облак и за секунда ярките цветове на моравата потъмняха.

— Този облак е необичайно черен — сподели с Ели Никол. Миг по-късно той беше изчезнал, а тревата и цветята отново се къпеха в слънчева светлина.

— Сега ли си искаш крема? — обърна се към Бенджи Никол. — Или малко по-после?

— Нека първо да поиграем — отвърна Бенджи. Той взе от торбата нещата за бейзбол и подаде една ръкавица на Ели. — Да вървим — рече и се затича към моравата.

Докато двете деца си подхвърляха бейзболната топка, Никол разчисти остатъците от обяда. Готвеше се да се присъедини към Ели и Бенджи, когато зазвъня аларменото устройство на часовника й. Тя натисна бутона за приемане и циферблатът беше заместен от телевизионен екран. Никол усили звука, за да чуе какво щеше да й каже Кенджи Уатанабе.

— Съжалявам, че те притеснявам, Никол, но възникна нещо спешно. Подадена е жалба. Обвинението е изнасилване и семейството иска моментален арест. Случаят е много деликатен, от твоята компетентност е и мисля, че ще трябва да се заемеш с него веднага… Не искам да споменавам нищо повече от линията.

— Ще бъда там след половин час — отвърна Никол.

Първоначално Бенджи се оклюма, като разбра, че неговият пикник ще бъде приключен набързо. Ели обаче убеди майка си, че нищо лошо няма да стане ако поостанат с Бенджи в гората още някой и друг час. Когато си тръгна от моравата, Никол подаде на Ели картата на Шеруудския лес. В този момент друг, по-голям облак засенчи изкуственото слънце на Ню Идън.

В апартамента на Кати нямаше никакви признаци на живот. Задачата на Патрик временно се отлагаше. Къде ли трябваше да я търси? Нито един от университетските му приятели не живееше във Вегас, така че той наистина не знаеше откъде да започне.

Обади се на Макс Пъкет от един обществен телефон. Макс даде на Патрик имената, телефоните и адресите на трима души във Вегас, които бяха негови познати.

— Нито един от тях не би бил поканен на вечеря у вас, заедно с родителите ти, ако се сещаш какво имам предвид — изрече Макс през смях, — но всички те са добросърдечни и вероятно ще ти помогнат да намериш сестра си.

Единственото име познато на Патрик бе Саманта Портър, чийто апартамент се намираше на няколко преки от телефонната будка. Макар да беше вече ранен следобед, Саманта все още беше по халат, когато най-накрая отвори вратата.

— Когато погледнах на монитора, си помислих, че си ти — изрече с прелъстителна усмивка. — Защо не влезеш да си поговорим?

Патрик се изчерви.

— Не, ма’ам, аз не идвам за това… Просто не мога да открия сестра си Кати и си помислих, че може би вие ще ми помогнете.

Саманта, която вече бе тръгнала към спалнята, се върна назад и се вторачи в младия мъж.

— Затова ли си дошъл при мен? — тя поклати глава и се разсмя отново. — Какво разочарование! Аз пък си мислех, че идваш да се позабавляваме. Сетне можех да разкажа на всички дали си извънземен или не.

Патрик продължаваше да се мотае на входа. След няколко секунди размисъл Саманта сви рамене.

— Мисля, че Кати прекарва по-голямата част от времето си в двореца. Иди в казиното и потърси Шери. Тя ще знае как да откриеш сестра си.

— Да, да, господин Кобаяши, разбирам, Wakarimasu[1] — повтаряше Никол на японеца, които се намираше в кабината й. — Мога да си представя какво изпитвате. Бъдете сигурен, че ще бъде извършено необходимото.

Тя изпрати мъжа до чакалнята, където го очакваше съпругата му. Очите на госпожа Кобаяши бяха издути от плач. Тяхната шестнадесетгодишна дъщеря Марико се намираше в болницата на Ню Идън, където бе подложена на цялостен медицински преглед. Беше й нанесен тежък побой, но състоянието й не беше критично.

След като приключи разговора със семейство Кобаяши, Никол телефонира на доктор Търнър.

— Във влагалището на момичето има прясна сперма — обясни лекарят — и цялото й тяло е покрито с охлузвания. Освен това в емоционално отношение е развалина, така че изнасилването е напълно възможно.

Никол въздъхна. Марико Кобаяши беше посочила за извършител Педро Мартинес, младежът, който участваше заедно с Ели в училищната пиеса. Нима беше възможно? Никол седна на подвижния стол и се изтъркаля с него до бюрото, на което се намираше компютърът, за да потърси достъп до досиетата на колонията.

МАРТИНЕС, ПЕДРО ЕСКОБАР… роден на 26 май, 2228 в Манагуа, Никарагуа… майка — неомъжвана, Мария Ескобар, прислужница, домакиня, често безработна… вероятен баща — Рамон Мартинес, негър, докер от Хаити… шест доведени и природени братя и сестри, всичките по-малки… обвинен за продажба на кокомо, 2241, 2242… изнасилване — 2243… осем месеца в изправителния дом на Манагуа… изряден затворник… прехвърлен в изолационен дом в Мексико Сити в 2244… IE-1, 86, SC-52.

Преди да извика Педро в кабинета си, Никол прочете два пъти кратката компютърна разпечатка. По покана на Никол той седна и се втренчи в пода. По време на разговора в ъгъла стоеше един Линкълн и внимателно записваше всичко.

— Педро — обърна се тихо към него Никол. Не последва никакъв отговор. Той дори не вдигна поглед. — Педро Мартинес — повтори тя вече по-силно, — разбираш ли, че си обвинен в изнасилване на Марико Кобаяши?… Сигурна съм, че не е необходимо да ти обяснявам сериозността на това обвинение… сега ти се дава възможност да му отговориш.

Педро продължаваше да не отронва нито дума.

— В Ню Идън — продължи най-накрая Никол — правораздавателната система може би се различава от тази, с която си се сблъскал в Никарагуа. Криминалните дела не могат да бъдат предадени на обвинението, преди съдия, който е запознат с фактите, да реши, че има достатъчно данни за подвеждане под отговорност. Ето защо разговарям с теб.

След дълго мълчание младият мъж, без изобщо да вдига поглед, измърмори нещо неразбираемо.

— Какво? — запита Никол.

— Тя лъже — произнесе по-високо Педро. — Не зная защо, но Марико лъже.

— Би ли желал да ми разкажеш твоята версия на случилото се?

— Какво ще промени това? Така или иначе никой няма да ми повярва.

— Педро, изслушай ме… Ако въз основа на първоначалното разследване моят съдебен състав реши, че не са налице достатъчно доказателства за завеждане на дело, обвинението към теб ще бъде отхвърлено. Разбира се, сериозността на това обвинение налага много щателно проучване, което означава, че ти ще трябва да направиш пълни признания и да отговориш на някои много неприятни въпроси.

Педро Мартинес повдигна глава и загледа Никол с изпълнени с печал очи.

— Съдия Уейкфийлд — изрече тихо той, — Марико и аз правихме любов миналата нощ… но предложението беше нейно… тя мислеше, че ще е забавно да идем в гората… — младият мъж млъкна и отново се втренчи в пода.

— Преди това имал ли си полови контакти с Марико? — запита Никол след няколко секунди.

— Само веднъж, преди около десет дни — отвърна Педро.

— Педро, вашето любене миналата нощ беше ли… беше ли само физическо?

Сълзите потекоха от очите на Педро и се затъркаляха по бузите му.

— Не съм я бил, ако това имате предвид — изрече с жар. — Никога не бих я наранил…

Докато говореше, в далечината прозвуча някакъв звук, наподобяващ свистенето на дълъг камшик, но много по-плътен.

— Какво беше това? — зачуди се на глас Никол.

— Приличаше на гръмотевица — отбеляза Педро.

Гръмотевицата се чу и в селището Хаконе, където Патрик седеше в луксозния апартамент в двореца на Накамура и разговаряше със сестра си Кати.

Патрик пренебрегна необяснимия шум. Той беше ядосан.

— Да не би да искаш да кажеш, че дори няма да се опиташ да дойдеш на празненството на Бенджи тази вечер? Какво трябва да кажа на мама?

— Кажи й каквото искаш. — Кати взе цигара от кутията и я сложи в устата си. — Кажи й, че не си могъл да ме откриеш. — Тя запали цигарата със златна запалка и издуха дима по посока на брат си. Той се опита да го разсее с ръка. — Хайде, братче — разсмя се Кати. — Няма да те убие.

— Във всеки случай не веднага — отвърна той.

— Виж, Патрик — Кати се изправи и започна да кръстосва салона. — Бенджи е идиот, слабоумен. Никога не сме били близки. Дори няма да разбере, че не съм там, ако някой не му го спомене.

— Грешиш, Кати. Той е по-интелигентен, отколкото си мислиш. През цялото време пита за теб.

— Това са глупости, братле — отвърна Кати. — Казваш го само за да ме накараш да се почувствам виновна… Виж, няма да дойда. Щях да си помисля само ако ставаше въпрос да се видим с теб, Ели и Бенджи — макар че Ели ми е трън в очите, откакто произнесе онази своя „чудесна“ реч. Но знаеш как се чувствам в присъствието на майка. Тя през цялото време ме държи на подсъдимата скамейка.

— Тя се безпокои за тебе, Кати.

Кати се разсмя нервно и пое дълбоко дим, за да довърши цигарата.

— Ама разбира се, Патрик… Тревожи се единствено да не опозоря семейството.

Патрик се изправи да си върви.

— Не е нужно да си тръгваш веднага. Защо не останеш за малко? Ще сложа нещо отгоре и ще слезем в казиното… Помниш ли колко добре си прекарвахме заедно?

Кати се отправи към спалнята.

— Употребяваш ли наркотици? — неочаквано запита Патрик.

Тя се спря и се втренчи в брат си.

— Кой иска да знае? Ли? Или Мадам Космонавт Доктор Губернатор Съдия Никол дьо Жарден Уейкфийлд?

— Аз искам да зная — отвърна тихо Патрик.

Кати прекоси стаята и докосна с ръка бузата му.

— Аз съм ти сестра и те обичам. Нищо друго няма значение.

Тъмните облаци се бяха събрали над малките заоблени хълмове на Шеруудския лес. Между дърветата свиреше вятър и отмяташе косите на Ели назад. Проблесна светкавица, последвана почти моментално от трясъка на гръмотевица.

Бенджи се сви и Ели го придърпа към себе си.

— Според картата — рече тя, — ние се намираме само на километър от края на гората.

— Колко е това?

— Ако вървим бързо — Ели се надвикваше с вятъра, — можем да стигнем за десетина минути. — Тя стисна здраво ръката на Бенджи и го затегли по пътеката.

Миг по-късно светкавица разцепи едно от дърветата край тях и дебел клон падна на пътеката. Той удари Бенджи по гърба и го повали. Тялото му бе изцяло на пътеката, но главата му се приземи сред зелените растения и бръшляна, които растяха под дърветата. Трясъкът на гръмотевицата почти го оглуши.

Той остана да лежи в продължение на няколко секунди, опитвайки се да разбере какво му се беше случило. Най-накрая се изправи с усилие.

— Ели — произнесе той, като видя проснатото тяло на сестра си от другата страна на пътеката. Очите й бяха затворени.

— Ели! — Бенджи вече пищеше и полуизправен, полупълзейки се отправи към нея. Хвана я здраво за раменете и леко я разтърси. Очите й не се отвориха. Подутината начелото й, около и над дясното око, вече беше станала колкото голям портокал.

— Как-во трябва да на-пра-вя? — произнесе високо Бенджи. Почти едновременно с това той подуши миризмата на огън и вдигна поглед нагоре към дърветата. Видя го как се прехвърля от клон на клон, подхванат от вятъра. Просветна нова светкавица и се чу още една гръмотевица. Пред себе си, в посоката, в която бяха тръгнали с Ели, видя още по-буен огън да пролазва между дърветата от двете страни на пътеката. Започна да го обзема паника.

Взе сестра си на ръце и леко я плесна по лицето.

— Ели, моля, моля, събуди се. — Тя не помръдна. Огънят край него се разпространяваше със страхотна скорост. Скоро целият горски участък щеше да се превърне в огнен ад.

Бенджи беше ужасен. Той се опита да вдигне Ели, но междувременно се препъна и падна.

— Не, не, не — изкрещя и стана на крака. После се наведе и метна Ели на раменете си. Димът ставаше все по-гъст. Бенджи тръгна бавно по пътеката, далеч от огъня, с Ели на гръб.

Когато стигна до моравата, вече беше изтощен. Внимателно положи Ели на една от циментовите маси, а самият той седна на пейката. От северната страна на моравата огънят бушуваше. КАКВО ДА ПРАВЯ СЕГА? Погледът му попадна на картата, която стърчеше от джоба на сестра му. ТОВА МОЖЕ ДА МИ ПОМОГНЕ. Грабна я и взе да я разглежда. Отначало не успя да разбере нищо и отново почувства как го обзема паника.

Успокой се, Бенджи — чу да казва майка му с успокояващ глас. Малко е трудно, но ти можеш да се справиш. Картите са много важни. Те ни показват накъде да вървим… Първото нещо винаги е така да завъртиш картата, че да можеш да четеш това, което е написано. Нали виждаш? Точно така. В повечето случаи горната част е ориентирана на север. Добре. Това е карта на Шеруудския лес…

Бенджи повъртя картата в ръце, докато буквите застанаха както трябва. Светкавиците и гръмотевиците продължаваха. Внезапен порив на вятъра натика пушек в дробовете му и той се закашля. Опита се да разчете думите на картата.

Отново чу гласа на майка си. Ако от пръв поглед не можеш да разпознаеш думата, произнеси буквите една по една, много бавно. После се вслушай в произнесените звуци, докато чуеш дума, която разпознаваш.

Бенджи хвърли поглед към Ели, която лежеше на масата.

— Събуди се, о, моля те, събуди се, Ели. Нуждая се от твоята помощ… — Тя продължаваше да не помръдва.

Той сведе глава над картата и се опита да се съсредоточи. С болезнена решителност Бенджи произнесе на глас всички букви, отново и отново, докато се убеди, че зеленото петно на картата беше моравата, на която се намираше. Белите линии са пътеките — рече си сам. — В моравата навлизат три бели линии.

Бенджи вдигна глава от картата, преброи трите пътеки, които извеждаха от моравата и усети прилив на самоувереност. Мигове по-късно повей на вятъра пренесе искри над откритото пространство и възпламени дърветата от южната страна. Бенджи се разбърза. Трябва да вървя. Отново вдигна Ели на гърба си.

Вече знаеше, че най-буйният огън вилнее в северната част, откъм градчето Хаконе. Отново се вторачи в хартията в ръцете си. Значи трябва да остана на белите линии в долната част на картака.

Младият мъж се затътри по пътеката, а през това време още едно дърво избухна в пламъци далече над главата му. Сестра му беше преметната през рамото му, животоспасяващата карта беше в дясната му ръка. Бенджи спираше на всеки десет крачки, за да си почине, да надникне в картата и да се убеди, че все още се движи в правилната посока. Когато най-накрая пристигна на главното кръстовище, той внимателно положи Ели на земята и проследи белите линии на картата с пръст. След минута се усмихна широко, отново вдигна сестра си и се отправи по трасето, отвеждащо към Позитано. Още веднъж проблесна светкавица, изгърмя и Шеруудският лес беше залян от проливен дъжд.

[1] Разбирам (яп.) — Б.пр. ↑

7.

Няколко часа по-късно Бенджи вече спеше кротко в леглото си у дома. Междувременно в другия край на колонията в болницата на Ню Идън настана лудница. Хора и биоти тичаха напред-назад, колички и носилки запълваха коридора, пациенти крещяха от болка. Никол говореше с Кенджи Уатанабе по телефона.

— Изпратете тук всички биоти Тиасо от колонията, и то колкото се може по-бързо. Тези, които са заети с гериатрични пациенти или с кърмачета, заместете с хуманоиди Гарсия, или дори с Айнщайн. Попълнете кварталните клиники с хора. Тук положението е много сериозно.

Сред шума и бъркотията около нея едва чуваше какво й казва Кенджи.

— Лошо, наистина лошо… — отговори тя. — Двадесет и седем приети до момента, съобщено е и за четири смъртни случая. Цялата област Нара с нейните дървени японски къщурки е пламнала като факел… Пожарът от гората се разпространил твърде бързо…-Хората са се паникьосали.

— Доктор Уейкфийлд! Доктор Уейкфийлд! Елате веднага в стая 204. — Никол затвори и хукна по коридора. Качи се на бегом до втория етаж. Мъжът, който умираше в стая 204, беше кореецът Ким Ли, стар приятел. Навремето, когато Никол бе временен губернатор, той й беше връзката с общността в Хаконе.

Ким беше един от първите, които издигнаха къща в Нара. По време на днешния пожар той се бе втурнал в дома си, за да спаси своя седемгодишен син. Момчето щеше да оживее, защото докато го изнасял през пламъците, Ким внимателно го увил. Самият Ким бе с изгаряния трета степен по цялото тяло.

В коридора Никол се размина с доктор Търнър.

— Мисля, че не можем да направим нищо повече за вашия приятел в 204-та. После бих искал и вашето мнение… Обадете ми се в залата за първа помощ. Току-що са докарали още един спешен случай в критично състояние. Жената не е могла да напусне къщата си…

Никол въздъхна дълбоко и отвори вратата. Съпругата на Ким, хубава корейка в средата на тридесетте, седеше кротко в ъгъла. Никол се приближи и я прегърна. Докато я успокояваше, един Тиасо, който следеше състоянието на Ким, донесе куп изследвания. Положението на мъжа беше действително безнадеждно. Когато Никол вдигна поглед от това, което четеше, с изненада видя дъщеря си Ели. Дясната половина на главата й беше покрита с превръзка. Тя стоеше край леглото на Ким и държеше ръката на умиращия човек.

— Никол — прошепна агонизиращият Ким, веднага щом я позна. От лицето му бе останала само черна кожа. Дори изговарянето на една-единствена дума беше мъчително. — Искам да умра. — Мъжът кимна към жена си в ъгъла.

Госпожа Ким се изправи и приближи Никол.

— Съпругът ми желае да подпиша документите за евтаназия. Но аз не искам, освен ако вие не ми кажете, че не съществуват абсолютно никакви шансове да оживее и отново да бъде щастлив — тя се разплака, но после се овладя.

За момент Никол се поколеба.

— Не мога да кажа такова нещо, госпожо Ким — изрече мрачно. Погледът й се местеше последователно от изгорелия мъж към неговата съпруга. — Мога да кажа само, че той ще издъхне през следващото денонощие и до последния си дъх ще страда без прекъсване. Ако се случи някакво чудо на медицината и той преживее, през ОСТАНАЛАТА ЧАСТ от живота си ще бъде обезобразен и немощен.

— Искам да умра сега — повтори с усилие господин Ким. Никол изпрати Тиасо да донесе документите за евтаназия. Те изискваха подпис от лекуващия лекар, от съпруга и от самия индивид, ако според мнението на доктора е в състояние да взема решения. Докато чакаха Тиасо, Никол направи знак на Ели да я последва навън в коридора.

— Ти какво правиш тук? — запита тихо, когато вече не можеха да ги чуят. — Нали ти казах да си стоиш вкъщи и да почиваш. Имаш сътресение.

— Добре съм, майко. Освен това разбрах, че господин Ким е с тежки изгаряния. Исках да помогна с нещо. В онези дни ни беше толкова добър приятел.

— Той е в ужасно състояние — поклати глава Никол. — Просто не мога да повярвам, че все още е жив.

Ели протегна ръка и докосна майка си по рамото.

— Той желае смъртта му да не е безсмислена. Госпожа Ким ми каза това… Вече изпратих да викнат Амаду, но първо трябва да приказвам с доктор Търнър.

Никол се вторачи в дъщеря си.

— За какво, по дяволите, говориш?

— Не си ли спомняш Амаду Диаба…? Приятелят на Епонин, фармацевта, чиято баба е Сенуфо. Той се зарази с РВ-41 след кръвопреливане… Както и да е. Епонин ми разказа, че състоянието на сърцето му се влошава много бързо.

Известно време Никол не продума. Не можеше да повярва на ушите си.

— Ти искаш — рече най-накрая — да помоля доктор Търнър да осъществи ръчна сърдечна трансплантация, точно сега, посред тази криза?

— Ако той реши, операцията ще може да бъде направена по-късно довечера, нали? За толкова време сърцето на господин Ким ще може да се поддържа в добро състояние.

— Виж, Ели, ние даже не знаем…

— Вече проверих — прекъсна я Ели. — Един Тиасо потвърди, че господин Ким е подходящ донор.

Никол отново поклати глава.

— Добре, добре. Ще си помисля. Междувременно искам да лежиш и да си почиваш. Мозъчното сътресение не е безобидна травма.

— Искаш от мен да направя какво? — доктор Търнър също не вярваше на ушите си.

— Вижте, доктор Търнър — обади се Амаду със съвършен британски акцент, — в действителност не ви моли доктор Уейкфийлд. Моля ви аз. Настоятелно ви умолявам да извършите тази операция. И да не я считате за рискова. Самият вие ми казахте, че не ми остават повече от три месеца живот. Съвършено ясно осъзнавам, че е възможно да умра на операционната маса. Но ако оцелея, според статистиките, които ми показахте, имам петдесет процента шанс да поживея още осем години. Мога дори да се оженя и да имам деца.

Доктор Търнър се обърна и погледна големия стенен часовник зад гърба си.

— Нека забравим за момент, господин Диаба, че минава полунощ и че от девет часа работя без прекъсване с обгорени пациенти. Да разгледаме това, за което ме молите. Не съм извършвал сърдечна трансплантация ЦЕЛИ ПЕТ години. И НИКОГА не съм правил такава без подкрепата на отличен кардиологичен екип и съвършена апаратура, с които разполагах на планетата Земя. Например цялата хирургическа работа се извършваше от роботи.

— Разбирам всичко това, доктор Търнър. Но то няма нищо общо. Без операцията ще умра със сигурност. Няма вероятност в близко бъдеще да се появи друг донор. Освен това Ели ми каза, че напоследък вие сте прегледали отново всички процедури по сърдечните трансплантации докато подготвяхте искането на средства за нова апаратура…

Доктор Търнър стрелна изпитателно Ели.

— Майка ми разказа за педантичната ви подготовка, доктор Търнър. Надявам се да не съм ви разстроила, че го казах на Амаду.

— За мен ще бъде удоволствие да ти помогна с каквото мога — добави Никол, — и макар че самата аз никога не съм работила в сърдечна хирургия, все пак завърших резидентурата[1] си в кардиологичен институт.

Доктор Търнър огледа стаята — най-напред Ели, после Амаду и Никол.

— Предполагам, че това решава нещата. Май не ми оставихте голяма възможност за избор.

— Ще го направите ли? — възкликна Ели с младежко въодушевление.

— Ще опитам — отвърна лекарят. Той се приближи до Амаду Диаба и протегна двете си ръце. — Нали знаеш, че шансовете ти изобщо да се събудиш са много малки?

— Да, сър, доктор Търнър. Но малкият шанс е по-добър от никакъв… Благодаря ви.

Доктор Търнър се извърна към Никол.

— След петнадесет минути ще се срещнем в моя кабинет, за да обсъдим операцията… И, доктор Уейкфийлд, бъди така добра да изпратиш един Тиасо за кана прясно кафе.

Подготовката за сърдечната трансплантация пробуди у доктор Търнър спомени, които бе погребал дълбоко в съзнанието си. Веднъж или два пъти дори си въобрази, че отново се намира в Далаския медицински център. Колко щастлив се чувстваше в онези далечни дни, в онзи далечен свят. Обичаше работата си; обичаше семейството си. Животът му бе почти съвършен.

Преди да започнат операцията, лекарите Търнър и Уейкфийлд внимателно обмислиха и подредиха в точна последователност етапите, които щяха да последват. После, по време на самата операция, след всеки по-важен етап те спираха, за да се консултират помежду си. Нямаше неудачни моменти. Когато доктор Търнър отстрани старото сърце на Амаду, той го завъртя така, че Никол и Ели (тя бе настояла да остане, в случай че имат нужда от помощта й) да могат да видят силно атрофиралите мускулни влакна. Сърцето на човека беше пълна развалина. Вероятно Амаду щеше да умре за около месец.

Докато „закопчаваха“ новото сърце към артериите и вените, автоматична помпа поддържаме кръвообращението на пациента. Това беше най-трудната и опасна фаза на операцията. В практиката на доктор Търнър тази процедура никога не беше извършвана от човешки ръце.

Хирургическите умения на лекаря бяха доведени до съвършенство благодарение на многото ръчно извършени операции през трите години, прекарани в Ню Идън. Самият той бе удивен от лекотата, с която свърза новото сърце на Амаду с жизненоважните кръвоносни съдове.

Към края на операцията, когато всички рискови етапи бяха вече зад гърба им, Никол предложи да довърши останалото. Но доктор Търнър поклати отрицателно глава. Независимо от това, че вече почти се зазоряваше, той бе решен да довърши операцията.

Нима крайната умора си правеше шеги със зрението на доктор Търнър през последните минути на операцията? Или може би беше от прилива на адреналин, който придружи просветлението, че операцията ще бъде успешна? Каквато и да беше причината, по време на заключителните етапи Робърт Търнър от време на време ставаше свидетел на забележителни промени по лицето на Амаду Диаба. На няколко пъти то се промени бавно пред очите му: чертите на Амаду преляха в тези на Карл Тайсън, младия чернокож, когото доктор Търнър бе убил в Далас. Веднъж, когато току-що бе завързал един конец, лекарят погледна към лицето на Амаду и се сепна от наперената усмивка на Карл Тайсън. Примигна и погледна отново, а на масата лежеше Амаду Диаба.

След като това се случи неколкократно, доктор Търнър запита Никол дали е забелязала нещо необикновено по лицето на пациента.

— Нищо, освен усмивката. Никога не съм виждала някой да се усмихва така в анестезия.

Когато операцията приключи и биотите Тиасо докладваха, че данните за работата на жизненоважните органи на пациента са отлични, доктор Търнър, Никол и Ели ликуваха, независимо от своето изтощение. Лекарят покани двете жени в кабинета си за една последна заключителна чаша кафе. В този момент той все още не осъзнаваше, че се готви да направи предложение на Ели.

Ели беше като поразена от гръм. Беше се втренчила в доктора. Той погледна към Никол, после отново към Ели.

— Зная, че е неочаквано. Но не изпитвам никакви съмнения. Видях достатъчно. Обичам те. Искам да се оженя за теб. Колкото по-скоро, толкова по-добре.

За момент в стаята се възцари гробна тишина. По време на мълчанието доктор Търнър отиде до вратата на кабинета и я заключи. Дори прекъсна телефона. Ели понечи да заговори.

— Не! — прекъсна, я той разгорещено. — Не казвай още нищо. Първо аз трябва да направя едно признание.

Седна и пое дълбоко дъх.

— Нещо, което трябваше да направя много отдавна — рече тихо. — А освен това вие двете заслужавате да знаете цялата истина за мен.

Сълзи изпълниха очите му още преди да започне разказа си. В началото гласът му трепереше, но после той се овладя и се впусна в повествованието.

— Бях на тридесет и три години и бях безмерно, до полуда щастлив. Вече бях един от водещите кардиохирурзи на Америка и имах красива жена, която ме обичаше, и две дъщери — на две и на три години. Живеехме в голяма къща с плувен басейн, а имотът наоколо беше владение на един провинциален клуб; наричаше се Трийнбриър и се намираше на около четири километра северно от Далас.

Една нощ, когато се прибирах от болницата — беше много късно, защото бях стоял да гледам как се извършва изключително деликатна операция при отворено сърце — аз бях спрян на входа на Грийнбриър от охраната на клуба. Бяха смутени, сякаш не знаеха как да постъпят, но след като се обадиха по телефона и на няколко пъти поглеждаха особено към мен, момчетата ми махнаха да продължавам.

Пред дома ми бяха паркирали две полицейски коли и една линейка. Три микробуса от телевизията бяха окупирали задънената уличка край къщата. Когато понечих да завия по алеята към гаража, един полицай ме спря. Поведе ме към къщата; от всички страни към мен пукаха светкавици, а халогенните лампи на телевизионните камери ме заслепяваха.

— Жена ми бе положена на носилка в антрето до стълбището за втория етаж, покрита с чаршаф. Гърлото й беше прерязано. Чух горе някакви хора да говорят и хукнах по стълбите да, видя дъщерите си. Момичетата все още лежаха там, където бяха убити — Кристи на пода на банята, а Аманда в леглото. Този копелдак беше прерязал и техните гърла.

Дълбоко, безнадеждно ридание разтърси доктор Търнър.

— Никога няма да забравя ужаса на тази гледка. Аманда трябва да е била убита насън, защото по нея нямаше никакви следи, освен разреза… Що за човешко същество е могло да убие две толкова невинни душици?

Сълзите се стичаха по лицето на доктора. Гърдите му се повдигаха учестено. Няколко минути той не проговори. Ели тихичко се приближи до стола му, седна на пода и го хвана за ръката. Доктор Търнър се овладя и продължи:

— През следващите няколко месеца бях напълно вцепенен. Не можех да работя, не можех да ям. Хората се опитваха да ми помогнат — приятели, психиатри, други лекари, — но аз просто не можех да функционирам. Някак не можех да приема, че жена ми и децата ми са убити.

След по-малко от седмица полицията имаше заподозрян. Казваше се Карл Тайсън. Млад негър, двадесет и три годишен, разнасяше покупките от близкия супермаркет. Жена ми винаги пазаруваше чрез поръчки по телевръзката. Така че Карл Тайсън бе влизал в дома ни нееднократно, дори аз го бях виждал веднъж или два пъти. Сигурно знаеше как да се ориентира в къщата.

Независимо от замаяното ми състояние през този период, аз бях добре осведомен за хода на разследването. Отначало всичко изглеждаше толкова просто. Из цялата къща бяха открити отпечатъци на Карл Тайсън. Същия следобед той беше влизал в имота на клуба, за да разнася покупки по другите къщи. Повечето от бижутата на Линда липсваха, така че мотивът явно бе грабеж. Очаквах заподозреният да бъде осъден и екзекутиран по бързата процедура…

Скоро след това обаче следствието забуксува. Нито едно от бижутата не беше открито. Охраната беше отбелязала в регистъра влизането и излизането на Карл Тайсън, но престоят му в Грийнбриър възлизаше само на двадесет и две минути, време, което бе недостатъчно да разнесе покупките и да извърши обир и три убийства. На всичкото отгоре един прочут адвокат реши да поеме защитата на Тайсън и му помогна да подготви признанията си, които даде под клетва; там Тайсън обясни, че този следобед Линда го била помолила да размести някакви мебели. Това идеално обясняваше присъствието на отпечатъците из цялата къща…

Доктор Търнър млъкна и се замисли, а по лицето му се четеше болка. Ели нежно стисна ръката му и, той продължи:

— По време на процеса тезата на обвинението бе, че Тайсън е доставил покупките в къщата след обяда и след като е разговарял с Линда, установил, че тази вечер аз ще бъда на операция до много късно. Тъй като съпругата ми беше добродушна и доверчива жена, не беше невероятно да си е бъбрила с момчето, доставящо покупките, и да е споменала, че няма да се върна рано… Както и да е, според прокурора Тайсън се е върнал след като завършила смяната му в супермаркета. Изкатерил се е през каменната ограда около Грийнбриър и е минал през игрището за голф. После е влязъл в къщата с намерението да открадне бижутата на Линда докато всички спят. Очевидно жена ми го е изненадала, Тайсън се е паникьосал, убил е най-напред Линда, а после и децата, за да е сигурен, че няма да има никакви свидетели.

Независимо че. Тайсън не е бил забелязан да се връща в нашия квартал, тезата на обвинението беше толкова убедителна, че аз бях сигурен в присъдата „виновен“, която трябваше да постанови съдът. В края на краищата той нямаше абсолютно никакво алиби за периода, в който бе извършено тройното убийство. Калта по обувките му съответстваше на калта около потока, който е трябвало да пресече, за да се добере до задната част на къщата. Освен това два дни след убийствата той не се е виждал на работа. На всичкото отгоре при ареста у него е била намерена голяма сума пари в брой, за които твърдеше, че ги бил „спечелил на покер“.

Словото на защитата ме накара истински да се усъмня в американската правораздавателна система. Адвокатът представи делото като расистко гонение, описа Карл Тайсън като нещастен, беден чернокож, който е бил подведен под отговорност по косвени улики. Той страстно защитаваше тезата, че единственото, което Тайсън бил направил в онзи октомврийски ден, било да разнесе покупките. Някой друг, твърдеше адвокатът, някакъв неизвестен маниак се бил изкатерил през оградата на Грийнбриър, откраднал бижутата и убил Линда и децата.

През последните два дни на процеса жестовете и мимиките на съдебните заседатели ме убедиха, че Тайсън ще бъде обявен за невинен. Справедлив гняв помрачи разсъдъка ми. За мен не съществуваше никакво съмнение, че младият мъж е извършил престъплението. Не можех да понеса да бъде пуснат на свобода.

Всеки ден по време на процеса, който продължи шест седмици, аз се появявах в съдебната зала с малката си лекарска чанта. Отначало всеки път когато влизах, охраната проверяваше чантата, но след известно време, особено когато започнаха да ми съчувстват за силната мъка, момчетата просто ме пускаха да мина.

Два дни преди края на процеса летях до Калифорния под предлог да участвам в един медицински семинар, а всъщност за да купя нелегално пистолет, който се побира в лекарската ми чанта. Както и очаквах, в деня, когато трябваше да се произнесе присъдата, пазачите не ме накараха да я отварям.

При произнасянето на оправдателната присъда в съдебната зала настъпи врява. Всички чернокожи от балкона викаха ура. Карл Тайсън и неговият адвокат, евреин на име Ъруин Бернщайн, се прегърнаха. Аз вече бях готов. Отворих чантата, набързо сглобих пистолета и ги застрелях, всеки с по един изстрел.

Доктор Търнър въздъхна дълбоко и замълча.

— Никога преди, дори и пред себе си, не съм признавал, че не постъпих правилно. Обаче по време на операцията на вашия приятел господин Диаба аз си дадох ясна сметка до каква степен емоционалният ми порив е отровил душата ми за всичките изминали години… Насилственото отмъщение не ми върна съпругата и децата, нито пък ме направи щастлив, с изключение, на онова ненормално животинско удоволствие, което почувствах в мига, когато разбрах, че Тайсън и адвокатът му също ще умрат.

Сега в очите на доктор Търнър имаше сълзи на разкаяние. Той погледна към Ели.

— Макар че не съм достоен, аз те обичам, Ели Уейкфийлд, и много искам да се оженя за теб. Надявам се, че ще можеш да ми простиш това, което сторих преди години.

Ели вдигна поглед към доктор Търнър и отново стисна ръката му.

— Много малко познавам любовта — изрече бавно тя, — защото нямам никакъв опит. Но зная, че това, което изпитвам, когато си мисля за теб, е прекрасно. Аз се възхищавам от теб, уважавам те, може би дори те обичам. Бих желала да разговарям с родителите си за това, разбира се… но да, доктор Робърт Търнър, ако те нямат нищо против, аз ще бъда щастлива да се омъжа за теб.

[1] Етап от следдипломната квалификация на американските лекари — Б.пр. ↑

8.

Никол се наведе над умивалника, за да разгледа по-отблизо лицето си в огледалото. Прокара пръсти по бръчките под очите си й приглади посребрения бретон. Вече съм почти стара жена — си каза наум, а после се усмихна.

— Остарявам, остарявам. Дъното на панталоните ми ще увисне — изрече на глас. Позасмя се и се дръпна от огледалото, като се изви тика, че да се види изотзад. Фантастичната зелена рокля, която възнамеряваше да облече за сватбата на Ели, прилепваше плътно към тялото, а то все още беше атлетично и стегнато след всичките тези години. Не е лошо — помисли си одобрително Никол. — Ели няма да се срамува.

На нощното шкафче бяха сложени фотографиите на Женевиев и съпруга й, които Кенджи Уатанабе беше дал на Никол. Тя се върна в спалнята, взе ги и се загледа в тях. Не можах да присъствам на сватбата ти, Женевиев. — Заля я тъга. — Дори не се запознах със съпруга ти.

Опитвайки се да потисне чувствата, Никол набързо прекоси стаята и се спря в другия й край. Почти цяла минута се взира във фотографията на Симон и Майкъл О’Туул, направена в деня на сватбата им на Пресечната точка. А теб напуснах само седмица след женитбата… Беше толкова млада, Симон, но в много отношения беше по-зряла от Ели…

Не си позволи да продължи да мисли за това. Спомените за Симон и Женевиев бяха прекалено болезнени. По-здравословно бе да се концентрира върху настоящето. Съвсем преднамерено Никол се пресегна и откачи самостоятелната снимка на Ели, която висеше на стената редом с тези на братята и сестрите й. Ти си третата ми дъщеря, която се омъжва. Звучи невероятно. Понякога животът препуска така бързо.

Калейдоскоп от спомени за Ели заискри в мислите на Никол. Тя отново видя малкото, срамежливо момиченце, което лежеше до нея в Бялата стая на РАМА III, обзетото от страхопочитание личице, когато приближаваха Пресечната точка със совалката, непознатите, юношески черти, когато се пробуди от дългия сън и накрая зрялата решителност и смелост, когато се изправи пред гражданите на Ню Идън в защита на програмата, на доктор Търнър. Това пътуване в миналото я разтърси до дъното на душата.

Никол окачи фотографията на Ели на мястото й и започна да се съблича. Току-що бе прибрала роклята си в дрешника, когато дочу странен звук, едва доловим, сякаш някой плачеше. Какво ли беше това? — зачуди се тя. Остана неподвижна няколко секунди, но шумът не се повтори. Когато се изправи обаче, изведнъж изпита свръхестествено усещане, че Женевиев и Симон са заедно с нея в стаята. Никол припряно се огледа, но все така продължаваше да е сама.

Какво става с мен? Да не би да се преуморих от работа? Може би съчетанието на делото Мартинес и женитбата ми дойдоха прекалено много? Или това е поредният психологически епизод?

Никол се опита да се успокои, като започна да диша бавно и дълбоко. Въпреки това не беше в състояние да се отърси от чувството, че Женевиев и Симон са действително в стаята. Усещането бе толкова силно, че тя едва се въздържа да не ги заговори.

Съвсем ясно си припомни разговора със Симон преди омъжването й за Майкъл О’Туул. Може би затова са тук. Дошли са да ме подсетят, че не съм си провела предбрачния разговор с Ели. Никол се разсмя нервно на глас, но кожата по ръцете й си оставаше настръхнала.

Простете ми, скъпи мои — обърна се тя както към фотографията на Ели, така и към духовете на Женевиев и Симон, които витаеха наоколо. — Обещавам, че утре…

Този път писъкът се чу съвсем ясно. Никол се вцепени, адреналинът нахлу в кръвта й. Само след секунди тя тичешком пресичаше къщата към кабинета на Ричард.

— Ричард — извика, още преди да стигне вратата, — чу ли…?

Никол се спря по средата на изречението. Кабинетът беше в пълен безпорядък. Ричард се намираше на пода, заобиколен от два електронни монитора и разбъркана купчина електронни части. В едната си ръка държеше малкия робот Принц Хал, а в другата скъпоценния портативен компютър, останал му още от нютоновата експедиция. Три хуманоида — две Гарсия и един полуразглобен Айнщайн се бяха навели над него.

— Хей, здрасти, скъпа — изрече безгрижно Ричард. — Какво правиш тук? Мислех, че вече си заспала.

— Ричард, сигурна съм, че чух да пищи птицеподобно. Само преди минута. Беше съвсем наблизо. — Никол се поколеба, опитвайки се да реши дали да му каже за посещението на Женевиев и Симон.

Ричард присви вежди.

— Не съм чул нищо — отвърна. — Чул ли е някой от вас? — попита той хуманоидите. Всички поклатиха отрицателно глави, включително и Айнщайн, чийто гръден кош зееше и беше свързан с четири кабела към мониторите на пода.

— Сигурна съм, че чух нещо — заинати се Никол. За момент замълча. Нима това е още един белег на краен стрес? — запита се наум. После огледа по-внимателно хаоса, който цареше на пода. — Между другото, скъпи, какво правиш?

— Това ли? — Ричард обхвана бъркотията с жест. — О, нищо особено. Просто поредната идея.

— Ричард Уейкфийлд — побърза да го прекъсне тя — не ми казваш истината. Тази бъркотия по пода в никакъв случай не може да бъде „нищо особено“, познавам те достатъчно добре. Казвай сега, какво толкова криеш…?

Ричард бе сменил дисплеите на всичките три действащи монитора и сега енергично клатеше глава.

— Това не ми харесва — мърмореше той. — Ама никак. — Погледна към Никол. — Наскоро да си влизала в последните ми файлове, които са вкарани в централния суперкомпютър? Дори случайно, без да искаш?

— Не, разбира се, че не. Аз даже не знам паролата за влизане… Но не за това исках да разговаряме…

— Някой е… — с помощта на клавиатурата Ричард набързо въведе тестова парола и няколко секунди я изучава. — Поне пет пъти през последните три седмици… Сигурна ли си, че не си ти?

— Да, Ричард — отвърна разгорещено Никол. — Но ти пак се опитваш да смениш темата… Искам да ми кажеш ЗА КАКВО всъщност става въпрос.

Ричард остави Принц Хал на пода пред себе си и вдигна поглед към Никол.

— Все още не съм напълно готов да ти съобщя, скъпа — изрече след минутно колебание. — Моля те, дай ми няколко дни.

Никол бе объркана. Най-накрая лицето й просветна.

— Дадено, мили, ако става въпрос за сватбен подарък за Ели, ще изчакам с удоволствие…

Ричард се върна към работата си. Никол се отпусна върху единствения стол в стаята, който беше свободен. Докато наблюдаваше съпруга си, тя си даде сметка колко е изморена. Опита се да си внуши, че писъкът на птицеподобното е слухова халюцинация, предизвикана от изтощението й.

— Скъпи — обади се тя минута или две по-късно.

— Да — той вдигна поглед към нея от пода.

— Задаваш ли си някога въпроса какво всъщност става тук, в Ню Идън? Искам да кажа, защо бяхме така напълно изоставени от създателите на РАМА? Повечето колонисти си живеят живота, без дори да се сещат, че пътуват на междузвезден космически кораб, конструиран от извънземни. Как е възможно това? Защо например не се появи Орелът или някоя от другите също толкова изумителни прояви на тяхната превъзхождаща ни цивилизация? Тогава може би нашите дребни проблеми…

Никол млъкна, защото Ричард взе да се смее.

— Какво има? — попита тя.

— Това ми напомня един разговор, който водих с Майкъл О’Туул. Беше разстроен, защото не желаех да приема на доверие свидетелските показания на апостолите. Тогава той ми каза, че Господ би трябвало да знае, че ние сме неверници, подобно на Тома, и да програмира по-чести посещения на възкръсналия Исус.

— Но онази ситуация е била съвсем различна! — възпротиви се Никол.

— Нима? Това, което ранните християни са разказвали за Христос, е било точно толкова трудно за вярване, колкото нашето описание на Пресечната точка и дългото ни, разтеглено във времето пътешествие при относителни скорости… Много по-успокоително е за колонистите да си мислят, че космическият кораб е създаден от МКА като част от някакъв експеримент. Малцина от тях са толкова запознати с науката, за да си дават сметка, че РАМА далеч надхвърля нашите технологични възможности.

Известно време Никол остана мълчалива.

— В такъв случай нищо не може да ги убеди!

Беше прекъсната от трикратното избръмчаване, което означаваше смешно телефонно повикване. Никол се запрепъва през стаята, за да вдигне. На монитора се появи загриженото лице на Макс Пъкет.

— Тук пред центъра за изолация е доста напечено. Събрала се е гневна тълпа, може би седемдесет или осемдесет души, предимно от Хаконе. Искат да бъдат пуснати при Мартинес. Вече унищожиха два биота Гарсия и нападнаха други три. Съдия Мишкин се опитва да ги вразуми, но те са агресивно настроени. Очевидно преди около два часа Марико Кобаяши се е самоубила. Тук е цялото й семейство, включително и баща й…

За по-малко от минута Никол се облече в непромокаем костюм. Напразно Рихард се опита да я възпре.

— Решението беше мое — отвърна му, докато се качваше на колелото. — Трябва да съм там и да се оправя с последиците.

Спусна, се по инерция към главната велосипедната алея и после бясно завъртя педалите. Ако се движеше с максимална скорост, можеше да стигне до административния център за четири или пет минути (два пъти по-бързо, отколкото ако беше чакала влака през този час на нощта). Кенджи не беше прав. Още тази сутрин трябваше да свикаме пресконференция. Тогава можехме да обясним решението.

Почти сто колонисти се бяха събрали на главния площад на Сентръл Сити. Те обикаляха около главния вход на комплекса за изолация на Ню Идън, където бе затворен Педро Мартинес от момента, когато беше обвинен в изнасилването на Марико Кобаяши. На най-горното стъпало пред входа стоеше съдия Мишкин. Обръщаше се към гневната тълпа с мегафон. Двадесетина хуманоида, предимно Гарсия, но и няколко Линкълна и Тиасо, се бяха хванали за ръце и образуваха верига, за да попречат на тълпата да се изкачи по стъпалата до съдията.

— Хайде, хора — говореше той, — нали ако Педро Мартинес беше доказано виновен, съдът веднага щеше да го осъди. Но нашата конституция му осигурява правото на справедлив процес…

— Млъквай, старче — извика някой от присъстващите.

— Искаме Мартинес — чу се друг глас.

Малко по-Наляво, пред театъра, шестима млади азиатци довършваха подвижен ешафод. От тълпата се разнесоха одобрителни викове, когато единият от тях завърза дебело въже с клуп на напречната греда. Около двадесетгодишен широкоплещест японец си проби път през тълпата.

— Махай се от пътя, старче. И разкарай тези механични тъпаци. С теб нямаме приказка. Тук сме да дадем справедливост на семейство Кобаяши.

— Спомни си Марико! — извика млада жена. Разнесе се трясък, защото рижо момче нанесе удар по лицето на Гарсия с алуминиева бейзболна бухалка. Очите на хуманоида бяха унищожени, лицето обезобразено, но той не отговори, нито отстъпи от мястото си във веригата.

— Биотите няма да отвърнат на удара — извика съдия Мишкин в мегафона. — Те са програмирани за пацифист. Но няма смисъл да ги унищожавате. Това е излишно, безразсъдно насилие.

Откъм Хаконе на бегом пристигнаха още двама души и за момент вниманието на тълпата беше отклонено. Миг по-късно, неуправляемата сган нададе радостни възгласи при появата на две огромни греди, всяка една носена от около десетина души.

— Сега ще отстраним биотите, които защитават убиеца Мартинес — извика младият японец, който беше станал нещо като говорител на тълпата. — Това е последният ти шанс, старче. Махни се, преди да си пострадал.

Много хора се отделиха от тълпата и се завтекоха да заемат място край гредите, които възнамеряваха да използват като тарани. Точно в този момент на площада пристигна Никол Уейкфийлд с велосипеда.

Тя бързо слезе от него, пресече кордона и взе на бегом стъпалата, заставайки редом със съдия Мишкин.

— Хиро Кобаяши — извика в мегафона, преди тълпата да успее да я разпознае, — дойдох да ти обясня защо срещу Педро Мартинес няма да бъде повдигнато обвинение. Ще излезеш ли напред, та да те виждам?

Възрастният Кобаяши, който стоеше в единия край на площада, бавно прекрачи към основата на стълбището.

— Кобаяши-сан — започна на японски Никол, — бях много натъжена, когато научих за смъртта на дъщеря ти…

— Лицемерка — извика някой на английски и тълпата започна да роптае.

— Аз самата съм родител — продължи Никол — и мога да си представя какъв ужас е да преживееш смъртта на детето си…

— А сега — Никол превключи на английски и се обърна към събралото се множество, — нека да обясня на всички вас днешното си решение. Конституцията на Ню Идън гласи, че всеки гражданин има право на „справедлив процес“. При всички други дела в тази колония обвинението в криминално престъпление винаги е било последвано от процес, в който присъдата се произнася от независими и непредубедени съдебни заседатели. По делото на Мартинес обаче поради широката му разгласа, трудно може да бъде намерен дори един непредубеден съдебен заседател.

За малко свиркането и дюдюкането на тълпата я прекъсна.

— Нашата конституция — продължи Никол — не определя как трябва да се постъпи, за да се осигури „справедлив процес“, ако в делото не могат да участват равнопоставени съдебни заседатели. Нашите съдии обаче по конституция са упълномощени да прилагат закона и са обучени да решават дела въз основа на предоставените им доказателства. Ето защо предадох обвинителния акт срещу Мартинес на юрисдикцията на Специалния Съд в Ню Идън. Всички доказателства (а някои от тях изобщо не са ставали обществено достояние) ще бъдат претеглени много внимателно от него.

— Но ние всички знаем, че Мартинес е виновен — извика обърканият господин Кобаяши. — Той дори си призна, че е правил секс с дъщеря ми. Освен това знаем, че е изнасилил едно момиче и в Никарагуа, на Земята… Защо го защитавате? Къде е справедливостта за нашето семейство?

— Защото законът… — започна да отговаря Никол, но беше прекъсната от викове.

— Искаме Мартинес! Искаме Мартинес! — тълпата заприпява все по-силно, когато огромните греди, които след появата на Никол бяха оставени на земята, бяха отново вдигнати от хората на площада. Докато тази сган се мъчеше да насочи тарана, едната греда по невнимание се блъсна в паметника, който отразяваше придвижването на РАМА. Цилиндърът се разтроши и електронните части, които маркираха близките звезди, се разпиляха по паважа. Малката мигаща светлинка, която представляваше самата РАМА, се пръсна на стотици парченца.

— Граждани на Ню Идън — извика Никол в мегафона, — чуйте ме. В това дело има неща, които не знае нито един от вас. Ако ме изслушате…

— Убийте тая черна кучка — извика рижото момче, което бе ударило биота Гарсия с бейзболната бухалка.

Никол заплашително се вторачи в него, в погледа й гореше огън.

— Какво каза? — гласът й изгърмя.

Припяването моментално секна. Момчето се оказа изолирано. То се огледа наоколо и се ухили.

— Убийте тая черна кучка — повтори.

След миг Никол беше слязла по стълбите. Тълпата се раздели, когато тя се отправи към момчето.

— Повторете го още веднъж. — Ноздрите й бяха разширени, намираше се само на метър от своя противник.

— Убийте… — започна той.

Тя го зашлеви през лицето с цяла длан. Шамарът отекна из целия площад. Никол се извърна рязко и се отправи към стълбата, но от всички страни я сграбчиха ръце. Шокираното момче сви юмруци…

В този момент два пронизителни гърмежа разтърсиха площада. Докато всички се опитваха да разберат какво става, още два куршума изгърмяха в небето над главите на тълпата.

— Това сме само аз и пушката ми — на мегафона беше Макс Пъкет. — А сега, хора, ако позволите на госпожа съдията да мине… ето, така е по-добре… и вече си вървете вкъщи, най-добре е всички да си ходим.

Никол се освободи от ръцете, които я държаха, но тълпата не се разпръсна. Макс вдигна пушката, прицели се в дебелия възел на примката над подвижния ешафод и стреля отново. Парчета въже се разлетяха навсякъде, част от тях заваляха над тълпата.

— Народе, аз съм много по-противен от тези съдии тук. И вече зная, че ще изкарам известно време в изолационното за нарушаване на законите на колонията срещу огнестрелното оръжие. Дяволски сигурен съм, че хич няма да ми е приятно да застрелям някого от вас…

Макс насочи пушката към тълпата. Всички инстинктивно се снишиха. Макс стреля над главите им без да се цели и се разсмя от сърце, когато хората се разбягаха от площада.

Никол не можеше да заспи. Отново и отново в ума й изплуваше една и съща сцена. Продължаваше да се вижда как минава през тълпата и удря шамар на рижото момче. Принизих се до него — мислеше тя.

— Още си будна, нали? — попита Ричард.

— Ъ-хъ.

— Добре ли си?

Кратко мълчание.

— Не, Ричард — отвърна Никол. — Не съм… Безкрайно съм разстроена от това, че ударих момчето.

— Хайде, хайде, престани… Спри да се самообвиняваш… Той си го заслужи… Обиди те по най-грозен начин… Хора като него признават само силата.

Ричард се пресегна и започна да разтрива гърба на Никол.

— Господи, никога не си била толкова напрегната… мускулите ти са като възли…

— Разтревожена съм. Имам чувството, че цялата структура на живота ни в Ню Идън се разпада на части… И че всичко, което съм направила или правя, е безполезно…

— Направи всичка, което зависеше от теб, скъпа. Трябва да призная, че съм удивен от усилията ти… — Ричард продължаваше да разтрива гърба на Никол много нежно. — Но не бива да забравяш, че си имаш работа с човешки същества… Можеш да ги превозиш в друг свят да им предоставиш рая, но те пристигат там изпълнени със своите страхове и несигурност и културни пристрастия. Един нов свят може наистина да бъде нов, ако всички хора, които ще го изграждат, са с абсолютно празни умове, като нови компютри с празен софтуер и никаква оперативна система, просто маса освободен потенциал.

Никол успя да се усмихне:

— Не си голям оптимист, скъпи.

— А защо трябва да съм? Нищо от това, което видях тук, в Ню Идън, или на Земята, не ми подсказва, че човечеството е способно да постигне хармония в отношенията със самото себе си, а още по-малко с други живи същества. От време на време се появява някой индивид, или дори група, които надмогват основните генетични и социални недостатъци на своя вид… Но тези хора са чудо, определено не са правило.

— Не съм съгласна — изрече тихо Никол. — Възгледите ти са прекалено песимистични. Аз вярвам, че повечето хора болезнено, копнеят да постигнат тази хармония. Ние просто не знаем как да го направим. Ето защо се нуждаем от повече знания. И повече добри примери.

— Дори и това рижо момче? Вярваш ли, че той може да бъде образован и неговата нетърпимост да изчезне?

— Трябва да вярвам, скъпи. В противен случай… страхувам се, че просто ще се откажа.

Ричард издаде нещо средно между смях и кашлица.

— Какво има? — попита Никол.

— Просто се питах дали и Сизиф не се е самозалъгвал, че може би следващия път скалата няма да се изтърколи надолу по склона?

Никол се усмихна.

— Сигурно е вярвал, че има някакъв начин скалата да се закрепи на върха, в противен случай е нямало да се труди ТОЛКОВА упорито… Поне аз мисля така…

9.

Кенджи Уатанабе слезе от влака в Хаконе и нямаше как да не се сети за една друга среща с Тошио Накамура, състояла се преди години на планета, отстояща на милиарди километри разстояние. А тогава той ми се обади по телефона — помисли си Кенджи. — Настояваше да разговаряме за Кейко.

Кенджи се спря пред една витрина и оправи вратовръзката си. В деформираното отражение видя себе си като идеалистично настроения юноша от Киото, Който отива на среща със своя съперник. Но това беше много отдавна и на картата не беше заложено нищо, освен нашето честолюбие. А сега е съдбата на малкия ни свят…

Съпругата му Най изобщо не искаше той да се среща с Накамура. Беше накарала Кенджи да поиска мнението на Никол. Никол също бе против каквато и да било среща между губернатора и Тошио Накамура.

— Той е непочтен, луд на тема власт, мегаломан. От тази среща няма да излезе нищо добро. Иска да открие слабото ти място.

— Но твърди, че може да намали напрежението в колонията.

— На каква цена, Кенджи Уатанабе? Внимавай за условията. Този човек никога не предлага нещо безплатно.

И така, защо дойде? — обади се глас в главата на Кенджи, когато се отправи към огромния дворец, който другарят му от детските години бе построил за себе си. Не съм съвсем сигурен — отвърна друг глас. — Може би заради честта си. Или от себеуважение. Нещо дълбоко унаследено.

Дворецът на Накамура и заобикалящите го къщи бяха изградени от дърво, в класическия стил на Киото. Сини покриви, покрити с керемиди, грижливо, оформени градини, сенчести дървета, педантично почистени алеи — дори ароматът на цветята напомняше на Кенджи за родния му град на далечната планета.

На вратата бе посрещнат от прекрасна девойка по пантофи таби и кимоно, която се поклони и изрече:

— Ohairi kudasai — Това беше официалното японско приветствие.

Кенджи остави обувките си на полицата и също обу таби. Погледът на момичето не се отдели от пода, докато го превеждаше през малкото обзаведени в западен стил помещения на двореца към японската част, постлана с татами. Говореше се, че именно тук Накамура прекарва по-голямата част от свободното си време в забавления, със своите наложници.

Не след дълго девойката се спря и издърпа подвижната хартиена стена, изрисувана с летящи жерави.

— Dozo — покани го с жест да влезе.

Кенджи пристъпи в помещението, което бе застлано с шест татами и седна с кръстосани крака върху една от двете възглавници, поставени край блестящата черна лакирана масичка. Ще закъснее. Това е част от стратегията.

Друга девойка, също прекрасна, с избелено лице и облечена в разкошно кимоно в пастелни тонове, влезе безшумно. Носеше вода и японски чай. Кенджи започна бавно да посръбва от чашата, докато погледът му шареше из помещението. В единия ъгъл се намираше дървен параван с четири пана. Макар и от разстояние Кенджи разбираше, че резбата е съвършена. Надигна се от възглавницата, за да я разгледа отблизо.

Страната, която беше обърната към него, отразяваше красотата на Япония — по едно пано за всеки сезон. Зимната картина представляваше ски курорт в японските Алпи, затрупан с преспи сняг; пролетното пано изобразяваше цъфнали черешови дървета по поречието на Кама край Киото. Лятото бе примитивистично представен ясен ден — над зелената равнина се издигаше връх Фуджи със своята снежна шапка. Есенното пано представляваше тържество на цветовете сред дърветата, заобикалящи семейната гробница на Токугава и мавзолея на Нико.

Каква удивителна красота. Кенджи неочаквано изпита дълбока носталгия. Тошио се е опитал да пресъздаде света, който оставихме зад гърба си. Но защо? Защо е похарчил мръсните си пари за подобно великолепно творение на изкуството? Странен, непоследователен човек.

Четирите пана от обратната страна на паравана разказваха за съвсем друга Япония. Богатство от цветове описваше битката край крепостта Осака в началото на седемнадесети век, след което Йеяши Токугава на практика бе станал едновластен шогун на Япония. Параванът бе изпълнен с човешки фигури — самураи в бой, дворцови дами и кавалери, пръснати из замъка, дори самият господар Токугава, по-едър от останалите и с безкрайно доволно изражение от победата. Развеселен, Кенджи отбеляза, че шогунът твърде много прилича на Накамура.

Той се готвеше да седне отново, когато стената се плъзна и влезе неговият съперник.

— Omachimo sama deshita[1] — каза Накамура и се поклони леко в неговата посока.

Кенджи отвърна на поклона малко тромаво, защото не можеше да откъсне поглед от своя сънародник. Тошио Накамура беше в пълно самурайско снаряжение, включително меча и ножа! Всичко това е част от някаква игра на нерви. Предназначено е да ме обърка или да ме уплаши.

— Ano, hajememashoka — каза Накамура и седна на възглавницата срещу Кенджи. — Kochay ga, oishii desu, ne?

— Totemo oishii desu — отвърна Кенджи и сръбна отново. Чаят наистина беше великолепен. Но той не е мой шогун. Трябва да променя атмосферата, преди да е започнал сериозният разговор.

— Накамура-сан, и двамата сме заети хора — започна на английски губернатор Уатанабе. — Нека да прескочим формалностите и да преминем към същността на въпроса. Сутринта по телефона твоят представител ми съобщи, че ти си „обезпокоен“ от събитията през последните двадесет и четири часа и имаш някои „подходящи предложения“ за намаляване на напрежението, което понастоящем цари в Ню Идън. Затова и дойдох да разговаряме.

Изразът на лицето на Накамура не се промени, но съскащият глас, с който заговори, изразяваше неудовлетворението му от прямотата на Кенджи.

— Забравил си японските норми на благоприличие, Уатанабе-сан. Страшно неучтиво е да започнеш делови разговор, преди да си направил комплимент на своя домакин за обстановката и да си се поинтересувал за здравето му. Подобна непристойност почти винаги води след себе си неразбирателство, което може да бъде избягнато…

— Съжалявам, — прекъсна го Кенджи със следи от нетърпение в гласа, — но най-малко ти си този, който може да ми дава уроци по учтивост. Освен това не се намираме в Япония, нито даже на Земята и сега нашите древни японски обичаи са толкова уместни, колкото дрехите, които си облякъл…

Кенджи нямаше за цел да засегне Накамура, но не би могъл да избере по-добра стратегия, за да накара противника си да разкрие своите истински намерения. Тошио рязко се изправи. За момент губернаторът си помисли, че ще вземе да изтегли меча.

— Добре — погледът на Накамура беше неумолим и криеше заплаха. — Да бъде както ти искаш… Уатанабе, ти изгуби контрола над колонията. Под твое ръководство гражданите се чувстват много нещастни и моите хора ми донасят, че широко се носи мълвата за сваляне на правителството и метеж. Ти претупа програмите свързани с климата и РВ-41, а сега твоята черна съдийка, след многобройни отлагания, оповести, че оня цветнокож изнасилвач няма да бъде съден от съдебни заседатели. Някои от най-тактичните колонисти, които знаят, че ти и аз имаме общо минало, ме помолиха да се намеся, да се опитам да те убедя да подадеш оставка, преди да се пролее кръв и да настъпи хаос.

Невероятно — помисли Кенджи, докато слушаше Накамура. — Този човек е полудял. Губернаторът взе решение да говори само когато се налага.

— Значи ти мислиш, че трябва да си подам оставката? — запита Кенджи след продължителна пауза.

— Да — тонът на Накамура придобиваше все по-властни нотки. — Но не веднага. Не по-рано от утре. Днес ще използваш правото си на върховна изпълнителна власт и ще отнемеш делото на Мартинес от Никол дьо Жарден Уейкфийлд. Тя очевидно е предубедена. Съдия Ианелла или Родригес, който е да е от тях, са по-подходящи. Забележи — той се насили да се усмихне — че не предлагам делото да бъде прехвърлено на съдия Нишимура.

— Приключи ли?

— Само още нещо. Кажи на Уланов да се оттегли от изборите. Няма никакви шансове да спечели, а ако неговата разколническа кампания, продължи, само ще затрудни още повече обединението ни след победата на Макмилън. Ние трябва да сме единни. Предвиждам сериозна заплаха за колонията от враговете, които обитават другия модул. Многокраките, дето ги мислите за „безобидни наблюдатели“, са техен челен отряд…

Кенджи бе смаян от това, което чуваше. Как бе успял Накамура да се изврати дотолкова? Или винаги си е бил такъв?

— … Искам да подчертая, че в случая времето е фактор от основно значение — продължаваше Накамура, — особено що се отнася до делото Мартинес и твоята оставка. Помолих Кобаяши-сан и другите представители на азиатската общност да не действат прибързано, но след снощните събития не съм сигурен, че мога да ги възпра. Дъщеря му беше красива и надарена. В писмото, което е оставила, обяснява, че не може да преживее срама, наложен й от постоянното отлагане на процеса на нейния насилник. Цари справедлив гняв…

Губернатор Уатанабе временно забрави за решението си да говори само когато се налага.

— Известно ли ти е — започна той и също се изправи, — че в нощта, в която се твърди, че Марико Кобаяши е била изнасилена, у нея е открита сперма от два различни индивида? А и Марико и Педро Мартинес непрекъснато твърдяха, че през цялата нощ са били сами?… Миналата седмица Никол намекна на Марико, че трябва да е имала полово сношение и с друг човек, но дори тогава тя продължаваше да настоява на своето…

За момент Накамура загуби самоувереността си. Гледаше Кенджи с празен поглед.

— Не успяхме да идентифицираме другия човек — продължи Кенджи. — Семенните проби изчезнаха мистериозно от болничната лаборатория, преди да бъде завършен анализът на ДНК. Единствено резултатът от първичния преглед остана документиран.

— Но този резултат може да е погрешен — заяви Накамура. Беше възвърнал самообладанието си.

— Едва ли. Но както и да е, сега разбираш дилемата на съдия Уейкфийлд. Всички в колонията вече са решили, че виновният е Педро. А тя не желае съдебните заседатели да вземат погрешно решение.

Настъпи продължително мълчание. Губернаторът се отправи към вратата.

— Учудваш ме, Уатанабе — обади се зад него Накамура, — ти изобщо не си разбрал целта на срещата. Няма никакво значение дали марионетката Мартинес е изнасилил Марико или не… Аз съм обещал на баща й, че никарагуанското момче ще бъде наказано. Само това е от значение.

Кенджи Уатанабе се обърна и изгледа съученика си с отвращение.

— Тръгвам си, преди наистина да се ядосам.

— Няма да получиш друг шанс — очите на Накамура отново излъчваха враждебност. — Това е първото и последното ми предложение.

Кенджи поклати глава, сам дръпна хартиената стена и излезе в коридора.

Никол вървеше по плаж, огрян от яркото слънце. На около петдесет метра пред нея Ели стоеше до доктор Търнър. Беше облечена в булчинската си рокля, но младоженецът бе по бански костюм. Церемонията се извършваше от прадядото на Никол — Омех, който беше в зелена, традиционна роба.

Омех постави ръката на Ели в тази на доктор Търнър и започна да тананика една сенуфо мелодия. Вдигна очи към небето. Там самотно птицеподобно се рееше над него и крясъците му бяха в ритъм със сватбения химн. Докато Никол наблюдаваше полета на птицеподобното, небето притъмня. Изникнаха буреносни облаци, които скриха ясното небе.

Океанът започна да се пени, вятърът се усили. Косата на Никол, вече напълно побеляла, се вееше зад нея. Всред сватбеното тържество настъпи суматоха. Всички се затичаха навътре към сушата, за да избегнат надигащата се буря. Никол не можеше да се помръдне. Очите й бяха приковани върху един голям предмет, подхвърлян от вълните.

Предметът представляваше огромна зелена торба, подобна на пластмасовите чували, които са били използвани за събиране на градинските боклуци през двадесет и първи век. Торбата беше пълна и се приближаваше към брега. Никол искаше да направи опит да я хване, но се страхуваше от разбушувалото се море. Посочи торбата и завика за помощ.

Някъде горе отляво в полезрението й се яви дълго кану. Когато се приближи, Никол осъзна, че осемте пътници в него са извънземни същества, оранжеви, по-дребни от хората. Изглеждаха така, сякаш са направени от тесто за хляб. Имаха очи и лица, но не и тела. Извънземните приближиха кануто към голямата зелена торба и я взеха.

Оранжевите същества оставиха чантата на брега. Едва когато те отново се качиха в кануто и отплуваха в океана, Никол се приближи. Помаха им за довиждане и пристъпи към торбата. Имаше цип, който тя внимателно дръпна. Разтвори двете половини и пред погледа й изникна мъртвото лице на Кенджи Уатанабе.

Никол изтръпна, изпищя и седна в леглото. Пресегна се към половината на Ричард, но тя беше празна. На нощното шкафче часовникът показваше 2:48 след полунощ. Тя се опита да успокои дишането си и да се освободи от ужасния сън.

Яркият образ на мъртвия Кенджи Уатанабе витаеше в мислите й, докато отиваше към банята. Никол си припомни, че когато бе десетгодишна, предупредителните сънища я споходиха преди смъртта на майка й. Ами ако Кенджи действително умре? — помисли и усети да я залива първата вълна на паниката. Наложи си да си мисли за нещо друго. Къде ли е Ричард по това време? Навлече халата и излезе от банята.

Мина на пръсти покрай детската стая и се отправи към предната част на къщата, Бенджи както обикновено хъркаше. В кабинета светеше, но Ричард не бе там. Два от новите биоти и Принц Хал също липсваха. Един от компютрите на Ричард все още работеше. Никол се усмихна вътрешно, като се сети за уговорката помежду им. Набра на клавиатурата НИКОЛ и екранът оживя. Появи се съобщение.

Скъпа Никол,

Ако се събудиш, преди да съм се върнал, не се тревожи. Възнамерявам до разсъмване да си бъда у дома, или най-късно до осем часа сутринта. В последно време се занимавам с онези триста серийни биота — нали се сещаш, биотите, чиито програми не бяха довършени и могат да се програмират за специални задачи. Но имам причини да подозирам, че някой шпионираше работата ми. Затова ускорих завършването на цялостния проект и за окончателния тест напускам Ню Идън.

Обичам те, Ричард.

В Централната равнина беше тъмно и студено. Ричард се опитваше да потърпи още малко. Беше изпратил подобрения Айнщайн (наричаше го Супер-Ал) и Гарсия 325 да се приближат към отвора в стената на втория модул. Те бяха обяснили на нощния пазач, обикновен хуманоид Гарсия, че обнародваната програма на експеримента е била променена и в момента ще се проведат нови специални изследвания. Докато Ричард оставаше все така скрит от погледа. Супер Ал извади цялата апаратура от отвора в стената на другия модул и я подреди на земята. Процесът отне повече от час скъпоценно време. Когато най-накрая приключи, той даде знак на Ричард да се приближи. Предвидливо Гарсия 325 отклони пазача към другата част на зоната на експериментите, така че биотът-пазач не видя Ричард.

А той не си губеше времето. Измъкна Принц Хал от джоба си и го мушна в отвора.

— Върви бързо — изкомандва и постави малкия си монитор на пода на тунела. През изминалите няколко седмици отворът към другия модул беше постепенно разширен и сега представляваше квадрат с размери приблизително осемдесет на осемдесет. За малкия робот пространството беше повече от достатъчно.

Принц Хал забърза към отсрещната страна. Разликата в нивата на тунела и вътрешния проход бе около метър. Роботът сръчно прикачи късо въже към скобата, която наби в пода на тунела и после се спусна. Ричард наблюдаваше всяко движение на Хал на екрана и му даваше инструкция по радиото.

Очакваше и втория модул да има външен пръстеновиден защитен проход. Оказа се прав. „И така, принципната конструкция на двете поселища е еднаква.“ Също така очакваше във вътрешната стена да има някакъв отвор, порта или врата, през която многокраките да могат да влизат и излизат. Надяваше се, че Принц Хал, който беше дребен, ще може да мине през нея.

Не мина много време и Хал откри входа към основната част на модула. Само че това, което очевидно бе врата, се намираше на повече от двадесет метра над пода на пръстеноподобния проход. Ричард беше подготвен и за тази възможност, защото беше наблюдавал на видео как многокраките се придвижват във вертикална посока по роботите-булдозери край пункта за наблюдение при Авалон.

— Катери се — разпореди Ричард и нервно погледна часовника си. Беше почти шест. Скоро в Ню Идън щеше да съмне. А малко след това истинските изследователи и инженери щяха да се появят при мястото на отвора.

Принц Хал се нанасяше около стотина пъти върху височината на стената, която делеше пода от входа към другия модул. Изкачването на робота дотам щеше да се равнява на изкачване на човек до върха на шестдесететажна сграда. В дома Ричард бе карал малкия робот да се упражнява, като пълзи по стената на къщата, но в онези моменти винаги стоеше близо до него. Дали по тази стена имаше грапавини за ръцете и стъпалата? От екрана това не можеше да се разбере. Притежаваше ли механичният субпроцесор на Принц Хал всичките необходими и правилни изчисления? СКОРО ЩЕ РАЗБЕРА — помисли си Ричард, когато любимият му ученик започна изкачването.

Веднъж Хал се подхлъзна и увисна на ръце, но в края на краищата успя да се добере до върха. За нещастие изкачването отне още половин час. Ричард беше наясно, че времето няма да му стигне. Когато Хал се изтегли по перваза на кръглия вход, на пътя му към вътрешността на втория модул се изпречи мрежа. И все пак в неясната светлина се виждаше малка част от вътрешността. Ричард внимателно нагласи миниатюрната камера на Хал така, чеда може да вижда през решетката.

— Пазачът настоява да се върне на основната си позиция — съобщи по радиото Гарсия 325. — Трябва да докладва в 06:30.

По дяволите, остават само шест минути. Той бавно придвижи Хал около ръба на отвора, опитвайки се да различи нещо от вътрешността на поселището, но не успя да види нищо специално.

— Пискай — разпореди се тогава Ричард, усилвайки аудиозвука на робота максимално. — Пищи, докато ти кажа да спреш.

Ричард не беше изпробвал най-новия модулатор, който бе инсталирал в Принц Хал. Ето защо с удивление установи, че височината на издавания звук наистина много наподобява тази на писъците на птицеподобните. Той резонира в тунела и Ричард отскочи назад. Адски добре — помисли си той, след като дойде на себе си, — Поне ако паметта не ме лъже.

Хуманоидът-пазач много скоро се озова при Ричард и подчинявайки се на препрограмираната инструкция, му поиска личните документи и обяснение какво прави. Супер Ал и Гарсия 325 се опитаха да го объркат, но когато не получи отговор от Ричард, биотът подчерта, че е длъжен да докладва за възникналия инцидент. На монитора Ричард видя как цялата преграда-мрежа се отваря и шест многокраки полазват Принц Хал. Роботът продължаваше да пищи.

Пазачът Гарсия започна да предава своето съобщение. Ричард осъзнаваше, че разполага само с няколко минути, преди да бъде принуден да напусне. „Елате, по дяволите, елате“ — повтаряше наум, докато гледаше монитора и от време на време хвърляше плахи погледи зад себе си към Централната равнина. Все още откъм дома не се виждаха никакви светлини.

Отначало Ричард си помисли, че му се причува. После звукът на размахващи се криле се повтори. Едно от многокраките бе отчасти скрито и миг по-късно Ричард съвсем ясно видя познат закривен нокът да се пресяга за Принц Хал. Писъкът на птицеподобно потвърди това, което се виждаше. Изображението на монитора стана неясно.

— Ако имаш възможност, — извика Ричард по радиото, — опитай се да се върнеш в тунела. По-късно ще дойда да те взема.

Той С£ извърна и набързо прибра монитора в чантата.

— Да вървим — обърна се към двамата хуманоиди-съратници. Затичаха към Ню Идън.

Докато бързаше към дома, Ричард бе обзет от чувство за триумф. ПРЕДЧУВСТВИЕТО МИ СЕ ОКАЗА ВЯРНО — мислеше си възбудено. — Това променя всичко… А сега ми предстои да предам дъщеря си в ръцете на бъдещия й съпруг.

Сватбената церемония бе определена за седем вечерта в театъра на Централната гимназия. На приема след това бяха поканени много повече хора, така че той бе планиран за спортната зала, в съседната сграда на около двадесетина метра от театъра. Последните приготовления затрупваха Никол почти през целия ден и тя непрекъснато предотвратяваше ту едно, ту друго възможно неблагополучие, което би могло да помрачи церемонията.

Не й остана време да размисли върху значението на новото разкритие на Ричард. Той се прибра възбуден, изпълнен с желание да обсъжда въпроса за птицеподобните и за това кой би могъл да се интересува тайно от неговото проучване, но Никол просто не бе в състояние да се съсредоточи върху нищо друго, освен върху сватбата. И двамата решиха засега, да не разказват на никого за птицеподобните поне не преди самите те да са имали възможността да обсъдят въпроса подробно.

Сутринта Никол излезе в парка на разходка с Ели. Разговаряха за брака, за любовта и секса повече от час, но Ели бе толкова развълнувана от предстоящата женитба, че не можеше да се съсредоточи напълно върху това, което й говореше майка й. Към края на разходката Никол спря под едно дърво, за да обобщи казаното:

— Запомни поне едно нещо, Ели — държеше двете ръце на дъщеря си в своите — сексът е важен елемент на брака, но не и най-важният. Понеже ти липсва опит, малко вероятно е още от самото начало сексът да ти хареса. Но ако ти и Робърт се обичате и си имате доверие, и ако двамата действително желаете да доставите и да получите удоволствие, ще откриеш, че с всяка изминала година физическата съвместимост помежду ви ще нараства.

Два часа преди церемонията Никол, Най и Ели пристигнаха заедно в училището. Епонин вече ги очакваше.

— Нервна ли си? — запита усмихнато учителката. Ели кимна. — Аз ще припадна от притеснение — добави Епонин, — а съм само шаферка.

Ели бе помолила майка си да й бъде кума. Най Уатанабе, Епонин и сестра й Кати щяха да са шаферките. Кум на Робърт щеше да стане доктор Едуард Станфорд, който споделяше увлечението му по история на медицината. Поради липсата на други близки (с изключение на хуманоидите от болницата) Робърт избра останалите участници в церемонията от своя страна измежду членовете на семейство Уейкфийлд и техните приятели. Кенджи Уатанабе, Патрик и Бенджи щяха да са тримата му шафери.

— Майко, гади ми се — обади се Ели малко след като всички се бяха събрали в гардеробната. — Ще се чувствам ужасно, ако взема да повърна върху сватбените рокли. Не трябва ли да хапна нещо?

Никол бе предвидила това. Тя подаде на Ели един банан и кутийка кисело мляко, уверявайки дъщеря си, че е напълно нормално да се чувства неразположена преди толкова важно събитие в своя живот.

Тревогите на Никол за нормалното протичане на сватбената церемония се допълниха и с това, че времето минаваше, а Кати я нямаше никаква. Когато в гардеробната на булката вече всичко бе готово, тя реши да поприказва с Патрик. И в мъжката стая бяха приключили с преобличането.

— Как е майката на булката? — запита я съдия Мишкин при влизането. Великолепният стар съдия щеше да ръководи сватбената церемония.

— Малко е отнесена — отвърна, с усмивка Никол. Тя откри Патрик в дъното на стаята да нагласява дрехите на Бенджи.

— Как ме намираш? — попита Бенджи майка си, когато тя ги приближи.

— Много, много красив — отвърна Никол на сияещия си син. — Разговарял ли си тази сутрин с Кати? — обърна се тя към Патрик.

— Не. Но снощи й се обадих да й напомня всичко за днес, както ме беше помолила… Още ли я няма?

Никол поклати отрицателно глава. Вече беше шест и петнадесет, само четиридесет и пет минути преди уречения час за начало на церемонията. Тя излезе в коридора, за да се обади по телефона, но миризмата на цигарения дим й оповести, че Кати най-сетне е пристигнала. По пътя към гардеробната тя чу и гласа й:

— Само си помисли, сестричке — говореше Кати доста високо, — довечера ще правиш за първи път секс. — Уха! Хващам се на бас, че дори само при мисълта за това страхотното ти тяло ликува.

— Кати — обади се Епонин, — мисля, че не е напълно подходящо…

Никол влезе в стаята и Епонин млъкна.

— Хей, майко — рече Кати, — изглеждаш много хубава. Бях забравила, че под съдийската тога се, крие жена.

Кати издуха струйка дим и отпи от бутилката шампанско, която се намираше на плота срещу нея.

— Ето ни тук — изрече с приповдигнат плам, — събрани да присъстваме на сватбата на моята малка сестричка…

— Престани, Кати, вече си пила достатъчно — гласът на Никол бе хладен и твърд. Тя взе шампанското и пакета цигари. — Просто се преоблечи и престани да се правиш на шут… Можеш да си ги получиш след церемонията.

— Добре, съдия… както наредите. Кати смукна дълбоко от цигарата и издуха дима на кръгчета. Ухили се към другите дами. И после, както се протягаше към кошчето за боклук, за да тръсне пепелта от цигарата, тя изгуби равновесие. Политна към плота, удари се лошо, закачи няколко отворени бурканчета с козметика и се приземи сред създалата се мръсотия. Епонин и Ели се хвърлиха да й помагат.

— Добре ли си? — попита Ели.

— Пази си роклята, Ели — обади се Никол, която наблюдаваше с неодобрение проснатата на пода Кати. После грабна няколко хартиени салфетки и започна да почиства разлятото.

— Да-а-а, Ели — обади се саркастично Кати няколко секунди по-късно. — Пази си роклята. По тебе не трябва да има нито едно петънце, когато се омъжваш за твоя двоен убиец.

Всички в стаята затаиха дъх. Никол посиня. Тя приближи Кати и спря точно пред нея.

— Веднага се извини на сестра си — нареди.

— Няма — отвърна предизвикателно Кати само миг преди разперената длан на Никол да се залепи на бузата й. От очите на момичето избликнаха сълзи. — Аха! — тя избърса лицето си. — Най-прочутата раздавачка на шамари в Ню Идън. Само два дни след като е упражнила физическо насилие на площада в Сентръл Сити, тя повтори любимото действие като шамаросва собствената си дъщеря…

— Майко, недей… моля те — прекъсна ги Ели, опасявайки се, че Никол отново ще удари Кати.

Никол се извърна и погледна към разстроената булка.

— Съжалявам — измърмори тя.

— Точно така — изрече ядно Кати. — Извини се на нея. — Аз получих шамара, съдия. Сещаш ли се коя съм — твоята по-голяма неомъжена дъщеря. Тази, която нарече „отблъскваща“ само преди три седмици… Каза, че приятелите ми са „мошеници и аморални“… нали така беше? И въпреки това ще предадеш скъпоценната си Ели, този образец на добродетелта, на един човек, извършил двойно убийство… а друг убиец ще е шаферка…

Почти едновременно всички присъстващи осъзнаха, че Кати не е просто пияна и в агресивно настроение. Тя бе дълбоко разстроена. Дивият й поглед ги проклинаше, докато тя продължаваше несвързаната си реч…

Тя се дави и отчаяно зове за помощ — помисли Никол. — А аз не само че не обърнах внимание на този зов, но дори я блъснах още по-надълбоко.

— Кати — започна кротко Никол, — извинявай. Реагирах глупаво, без да се замисля — тя се приближи към дъщеря си с протегнати ръце.

— Не — Кати отблъсна ръцете на майка си. — Не, не, не… не се нуждая от съжалението ти. — Тя се отправи към вратата. — Всъщност не желая да присъствам на тази проклета сватба… Мястото ми не е тук… Късмет, сестричке. Някой ден ще ми разкажеш как е в леглото красивият доктор.

Кати се извърна и излезе препъвайки се. Докато си тръгваше, Ели и Никол плачеха без глас.

Никол се опита да се съсредоточи върху сватбената церемония, но след нелепата сцена с Кати я болеше сърцето. Тя помогна на Ели да се гримира отново, като непрекъснато се укоряваше, че е реагирала с толкова яд на Кати.

Малко преди началото на церемонията Никол отново отиде до мъжката съблекалня, за да ги осведоми, че Кати е решила да не присъства на сватбата. После хвърли бегъл поглед към събиращите се гости и забеляза, че около дузина хуманоиди вече са заели места. Мили боже — помисли си Никол, — не сме били достатъчно конкретни в поканите. Не беше нещо необичайно някои от колонистите да водят със себе си техните биоти Линкълн или Тиасо със специално предназначение, особено ако имаха деца. Преди да се завърне в булчинската гардеробна, Никол за момент се разтревожи дали ще има достатъчно места за всички.

Миг по-късно, или може би само така изглеждаше, всички придружители на младоженците се събраха на подиума около съдия Мишкин и музиката оповести пристигането на булката. Подобно на останалите Никол се извърна и се загледа в дъното на театъра. Там стоеше нейната прекрасна най-малка дъщеря, още по-великолепна в бялата си рокля с червен кант. Опряна върху ръката на Ричард, тя се приближи по пътеката. Никол се бореше със сълзите, но когато видя големите капки да блестят по бузите на булката, не можа да се сдържи. Обичам те, моя Ели. Колко се надявам да си щастлива.

По молба на двойката съдия Мишкин бе подготвил една по-различна церемония. В нея се възхваляваше любовта между мъжа и жената и се говореше колко значима е връзката между тях за правилното изграждане на семейството. Думите му проповядваха търпимост, упорство и самоотверженост. Отправи молитва, която не принадлежеше към никое вероучение, призовавайки Господ „да събуди“ в булката и младоженеца онази „страст и разбиране, които облагородяват човешкия род“.

Церемонията беше кратка, но изискана. Доктор Търнър и Ели си размениха пръстените и изрекоха клетвата със силен и уверен глас. Извърнаха се към съдия Мишкин и той свърза ръцете им.

— В името на властта, с която ме е упълномощила колонията Ню Идън, обявявам Робърт Търнър и Елеонор Уейкфийлд за мъж и жена.

Докато доктор Търнър внимателно повдигаше воала на Ели за традиционната целувка, проехтя изстрел, почти веднага последван от втори. Съдия Мишкин политна напред и падна от подиума върху двойката младоженци, а от главата му шуртеше кръв. До него Кенджи Уатанабе се свлече на земята. Когато се разнесоха третият и четвъртият изстрел, Епонин се хвърли между младоженците и гостите. Всички пищяха. В театъра цареше хаос.

Разнесоха се още два изстрела, непосредствено един след друг. На третия ред Макс Пъкет най-сетне разоръжи хуманоида ЛИНКЪЛН, КОЙТО беше стрелецът. Макс се бе извърнал в момента, когато чу първия изстрел, секунда по-късно бе прескочил столовете. Но биотът Линкълн, който се беше изправил от мястото си при думата „жена“, изстреля от автоматичния пистолет шест куршума, преди Макс да успее да го свали.

По целия подиум имаше кръв. Никол коленичи и прегледа губернатор Уатанабе. Той бе вече мъртъв. Доктор Търнър държеше в ръцете си съдия Мишкин, когато благородният стар човек затвори очи завинаги. Очевидно третият куршум бе предназначен за доктор Търнър, защото Епонин, в отчаяния си опит да спаси булката и младоженеца, го бе поела странично.

Никол вдигна микрофона, изпуснат от съдия Мишкин.

— Дами и господа… Това е ужасна, ужасна трагедия. Моля останете на местата си, докато се погрижим за ранените.

Последните четири куршума не бяха нанесли големи поражения. Епонин кървеше, но не беше в критично състояние. Макс бе успял да нанесе удар на Линкълн точно преди онзи да изстреля четвъртия куршум; по този начин той почти със сигурност бе спасил живота на Никол, защото куршумът бе минал само на сантиметри от нея. Двама от гостите бяха одраскани от последните изстрели, докато биотът падаше на земята.

Ричард се присъедини към Макс и Патрик, които обуздаваха биота-убиец.

— Не иска да отговори на нито един въпрос — рече Макс.

Ричард погледна рамото на Линкълн. Номерът на хуманоида бе 333.

— Отведете го отзад. По-късно искам да го огледам.

На подиума Най Уатанабе бе коленичила и държеше главата на своя любим Кенджи в скута си. Дълбоки, отчаяни ридания разтърсваха тялото й. Край нея близнаците Галилео и Кеплер виеха от страх. Ели, отгоре до долу опръскана с кръв, се опитваше да успокои малките момчета.

Доктор Търнър се занимаваше с Епонин.

— Линейката ще бъде тук след няколко минути — съобщи й той, след като превърза раната й. Целуна я по челото. — Ние с Ели цял живот ще ти бъдем благодарни за това, което направи за нас.

Никол обикаляше сред гостите, искаше да разбере дали някой от близкостоящите, които бяха засегнати от изстрелите, не е сериозно ранен. Тъкмо се готвеше да се върне при микрофона и да съобщи на всички, че могат да се разотиват, изпаднал в истерия колонист се втурна в театъра.

— Един Айнщайн е полудял — извика, преди да е осъзнал сцената пред себе си. — Уланов и съдия Ианелла са мъртви.

— И двамата трябва да се махнем — каза Ричард. — И то още сега. Но дори ти да не искаш, Никол, аз ще вървя. Зная прекалено много за биотите от серия триста — и какво са направили хората на Накамура, за да ги променят. Още тази вечер или утре сутрин ще бъдат по петите ми.

— Добре, скъпи — отвърна Никол. — Разбирам. Но някой трябва да остане със семейството. И да се бори срещу Накамура. Дори ако е безнадеждно. Не трябва да се подчиняваме на неговата тирания.

Бяха минали три часа от трагичния завършек на сватбата на Ели. Колонията бе залята от паника. Току-що по телевизията беше съобщено, че пет или шест хуманоида едновременно са превъртели и че единадесет от най-изтъкнатите граждани на Ню Идън са убити. За щастие биотът Кавабата, който изнасял концерт във Вегас, не успял в опита си за покушение срещу кандидата за губернатор Ян Макмилан и изтъкнатия индустриалец Тошио Накамура…

— Дрън-дрън — рече Ричард, докато слушаше. — Това е само още един момент от плана им.

Той беше сигурен, че цялата работа е замислена и дирижирана от лагера на Накамура. Нещо повече, Ричард не изпитваше никакво съмнение, че самият той и Никол също са били сред набелязаните жертви. Беше убеден, че събитията от този ден ще родят един съвършено нов Ню Идън, управляван от Накамура с Ян Макмилън в ролята на губернатор-марионетка.

— Няма ли поне да се сбогуваш с Патрик и Бенджи? — залита НИКОЛ.

— По-добре да не го правя — отвърна Ричард. — Не защото не ги обичам, а защото се опасявам, че мога да променя намеренията си.

— Аварийния изход ли ще използваш?

Ричард кимна.

— Никога няма да ме пуснат през официалния…

Докато проверяваше аквалангите, Никол влезе в кабинета.

— Току-що в новините съобщиха, че хората трошат биотите си. Един от интервюираните колонисти каза, че цялата работа с убийствата е част от извънземен заговор.

— Страхотно — изрече мрачно Ричард. — Пропагандата вече е в ход.

Той взе такова количество храна и вода, каквото смяташе, че ще може да носи без притеснения. Приготви се, а после притисна Никол към себе си и я задържа така цяла минута. Когато се разделиха, очите и на двамата бяха пълни със сълзи.

— Знаеш ли къде отиваш? — запита тихо Никол.

— Горе-долу — отвърна Ричард, който стоеше на задната врата. — Няма да ти кажа, разбира се, така че да не си замесена…

— Разбирам — и двамата чуха някакъв шум откъм предната врата и Ричард излетя в задния двор.

Влакът до езерото Шекспир не пътуваше. Хуманоидът Гарсия, който управляваше по-раншния влак по същата линия, беше унищожен от група разгневени колонисти, така че цялата система се беше изключила. Ричард тръгна пеша към източния бряг на езерото.

Докато пъхтеше, натоварен с тежкия акваланг и раницата, изпита чувството, че някой го следи. На два пъти му се стори, че забелязва нещо с крайчеца на окото, но когато спря и се извърна, не видя нищо. Най-накрая стигна до езерото. Минаваше полунощ. Ричард хвърли последен поглед към светлините на колонията и започна да навлича водолазния костюм. Кръвта му се смрази, когато от храстите излезе един Гарсия, а той беше разсъблечен.

Очакваше да бъде убит. След няколко секунди, които му се сториха векове, Гарсия проговори.

— Ти ли си Ричард Уейкфийлд?

Ричард нито помръдна, нито продума.

— Ако си ти — проговори най-накрая биотът, — нося съобщение от съпругата ти. Тя казва, че те обича и те благославя.

Ричард пое бавно и дълбоко въздух.

— Кажи й, че и аз я обичам.

[1] Без превод ↑

ИЗПИТАНИЕТО

1.

В най-дълбоката част на езерото Шекспир се намираше прикрит излаз към дълъг подводен канал, който минаваше под селцето Бовоа и стигаше зад външната стена на модула. Още при проектирането на Ню Идън Ричард, който имаше значителен опит с възможностите да се случи нещо непредвидено при конструирането, беше наблегнал на важността от съществуването на авариен изход извън колонията.

— За какво ще ви е нужен? — бе запитал Орелът.

— Не зная. Но в живота често възникват непредвидени ситуации. Сериозната инженерингова конструкция винаги разполагаме резервен вариант за непредвидени обстоятелства.

Ричард плуваше много внимателно през тунела и на всеки няколко минути спираше да провери количеството кислород. Когато стигна до края, през поредица от шлюзове, най-сетне излезе в сух подземен тунел. Измина още стотина метра, преди да свали акваланга, и да го прибере в една ниша. Когато стигна до изхода в източния край на зоната, която обхващаше двата модула в Северния полуцилиндър на РАМА, Ричард извади от непромокаемата торба терможилетката.

Той бе убеден, че не е възможно някой да знае къде се намира и въпреки това отвори кръглия люк в тавана на прохода много предпазливо. Сетне се измъкна в Централната равнина. Дотук добре — въздъхна с облекчение. — А сега към план Б.

Четири дни Ричард остана в източната част на равнината. С помощта на чудесния малък, бинокъл успяваше да различи светлините, които свидетелстваха за продължаващата дейност около контролния център, района Авалон и отвора в стената на втория модул. Както и очакваше, ден-два в района между двата модула се движеха претърсващи отряди, но само една група се насочи в неговата посока и не беше никак трудно да я избегне.

Постепенно зрението му привикна към абсолютния мрак, който цареше в Централната равнина. Всъщност Имаше някаква индиректна светлина, която беше отразена от повърхността на РАМА. Ричард предположи, че източникът или източниците на тази светлина трябва да са някъде в Южния полуцилиндър, зад отсрещната стена на втория модул.

Искаше му се да може да лети, така че да се зарее над стените и да се придвижи в простора на цилиндричния свят. Съществуването на тази слаба отразена светлина насочи интереса му към останалата част на РАМА. Дали все още на юг от бариерната стена имаше Цилиндрично море? Съществуваше ли все още Ню Йорк като град сред това море? И какво се намираше в Южния полуцилиндър, район още по-обширен от този, обхващащ двата модула?

На петия ден от бягството Ричард се събуди от един особено разстройващ сън за баща си и се отправи към модула, който вече наричаше „обител на птицеподобните“. Беше разместил своя цикъл на будуване и сън, така чеда е противоположен на този в Ню Идън. Сега в колонията бе седем вечерта. Със сигурност всички хора, които работеха край отвора в стената на втория модул, вече бяха привършили за този ден.

На около половин километър от мястото на отвора в обителта на птицеподобните, Ричард се спря, за да се убеди с помощта на бинокъла, че в района няма повече хора. После изпрати Фалстаф да отвлече вниманието на биота-пазач.

Ричард не бе сигурен дали проходът към вътрешността на втората обител е еднакво широк от край до край. На пода на кабинета си бе очертал един квадрат със страна осемдесет сантиметра, за да се убеди, че ще успее да пропълзи през него. Ами ако някъде проходът се стесняваше? МНОГО СКОРО ЩЕ РАЗБЕРЕМ — си рече той наум, докато приближаваше мястото.

В прохода беше вкаран само един набор от кабели и инструменти, така че за Ричард не представляваше никаква трудност да ги извади. Фалстаф също успя — биотът-пазач нито се чу, нито се видя наоколо. Ричард хвърли малката торба в отвора и после направи опит да се изкатери дотам. Беше невъзможно. Най-напред свали терможилетката, после ризата, панталоните и обувките. Само по бельо и чорапи Ричард едва-едва се вместваше в прохода. Той свърза дрехите си във вързоп и ги прикачи отстрани на торбата, сетне се намъкна в отвора.

Пълзенето наистина беше бавен начин на придвижване. Ричард напредваше по корем, сантиметър по сантиметър, използвайки длани и лакти, като непрекъснато побутваше торбата пред себе си. Във всеки един момент тялото му се търкаше в стените и тавана. Спря; мускулите вече започваха да го наболяват. Намираше се на петнадесет метра навътре в прохода. Другият край бе отдалечен на почти четиридесет метра.

Докато си отдъхваше, Ричард осъзна, че лактите, коленете и върха на започналата да оплешивява глава, бяха издрани и леко кървяха. И дума не можеше да става да извади превръзки от торбата — в толкова тясно пространство дори извръщането по гръб за да погледне назад изискваше гигантски усилия.

Даде си сметка, че е и много студено. Докато пълзеше, усилията, които полагаше, за да се придвижва напред, го загряваха. Но след като спря, откритите части на тялото му бързо се охладиха. Усещането се засилваше от допира му до студената, метална повърхност. Зъбите му взеха да тракат.

Още петнадесет минути бавно и болезнено той се придвижва напред. После дясното му бедро се схвана и неволната реакция на тялото му блъсна главата му в тавана на тунела. Леко зашеметен от удара, Ричард се стресна, когато усети кръвта да се стича отстрани по главата му.

Пред него нищо не светеше. Здрачът, който преди няколко дни все пак му бе помогнал да проследи напредването на Принц Хал, сега бе изчезнал. Направи усилие да се извърне по гръб и да погледне назад. Навсякъде цареше мрак и той отново изпитваше студ. Ричард опипа главата си и се опита да определи степента на нараняването. Обхвана го паника, когато осъзна, че продължава да кърви.

До този момент не бе изпитвал клаустрофобия. Сега, заклещен в тъмния проход, Ричард усети как стените го притискат от всички страни и изведнъж загуби способността си да диша. Не успя да се овладее. Започна да крещи.

След по-малко, от минута в края на прохода, откъм гърба му се появи някаква светлина. Разпозна смешния английски акцент на хуманоида Гарсия, но не разбираше какво му казва. Почти сигурно докладва за извънреден случай. По-добре е бързо да изчезвам.

Пренебрегвайки умората, кървящата глава изостаналите без кожа колене и лакти, Ричард започна отново да пълзи. По негова преценка оставаха още десет, най-много петнадесет метра, когато неочаквано проходът се стесни. Напрегна всяко мускулче, но напразно. Не можеше да мине! Пътят му бе препречен. Докато се опитваше да открие някакво друго положение, което да е геометрично по-подходящо, за да продължи с пълзенето, той дочу тихо тупуркане да се приближава откъм модула на птицеподобните.

Миг по-късно те бяха по цялото му тяло. Ричард изживя няколко секунди на неописуем ужас, преди разумът му да го осведоми, че този гъдел по кожата е причинен от многокраките. Спомни си, че ги е виждал по телевизията — малки сферични същества, около два сантиметра в диаметър, прикачени към шест радиално симетрични, многочленести крачета, дълги почти десет сантиметра, когато бяха напълно изпънати.

Едно се бе спряло точно върху лицето му, а крачката яхаха носа и устата му. Опита се да го отпъди, но отново блъсна главата си. Ричард започна да се гърчи, за да се отърси от многокраките и някак си успя да се придвижи напред. Все още полазен от тях, той изпълзя последните няколко метра до изхода.

Стигна до външния пръстеновиден проход, който обхващаше модула на птицеподобните, но точно тогава зад гърба му се чуха човешки гласове:

— Хей, има ли някой там? Който и да си, моля, легитимирай се. Тук сме, за да ти помогнем.

Силен прожектор освети тунела.

Ричард установи, че има и друг проблем. Неговият излаз се намираше на метър над пода на пръстеновидния проход. Трябваше да пълзя с краката напред и да влача торбата с дрехите. Сега щеше да ми е много по-лесно да скоча.

Беше много късно за умуване. Торбата и дрехите бяха вече на пода под него, втори човешки глас задаваше въпрос отзад, а Ричард продължи да пълзи напред, докато тялото му наполовина се измъкна от отвора. Когато усети, че пада, той вдигна ръце над главата си, като притискаше брадичката плътно към гърдите и се опитваше да се свие на кълбо. Сетне подскочи и се изтърколи в прохода на птицеподобните. Докато падаше, многокраките наскачаха и изчезнаха в мрака.

Прожекторите, с които хората осветяваха тунела, се отразяваха от вътрешната стена на прохода. След като най-напред се убеди, че не е сериозно наранен и че главата му вече почти не кърви, Ричард вдигна нещата си и изкуцука на двеста метра вляво. Спря точно под портика, където Принц Хал бе пленен от птицеподобното.

Независимо от умората си Ричард реши да не губи време да премерва на око стената. Веднага щом почисти и превърза раните си, той започна изкачването. Беше убеден, че много скоро поне една широкообхватна камера ще бъде вкарана в пръстеновидния проход за да го търси.

За негов късмет пред портика се намираше малка издатина, достатъчна да го задържи. Той седна на нея, докато прерязваше металната мрежа. Очакваше многокраките да се появят всеки момент, но остана сам. Не чу и не зърна нищо откъм вътрешността на обителта. Макар че на два пъти се опита да призове Принц Хал с помощта на радиото, никой не отвърна на повика му.

Ричард се взря в абсолютния мрак на поселището на птицеподобните. КАКВО Ли ИМА ТАМ? — питаше се той. Заключи, че атмосферата във вътрешността трябва да е същата като тази в пръстеновидния проход, щом като въздухът свободно преминава през портика. Тъкмо се готвеше да извади фенерчето, за да огледа вътрешността, когато под и зад себе си дочу звуци. Секунди по-късно светлинен лъч бе насочен към пода под него.

За да избегне светлината, той се сгуши във вътрешността на обителта, колкото му позволяваше смелостта, и се ослуша. Това е широкообхватна камера. Но обсегът й е ограничен. Не може да действа без окачване.

Седеше неподвижен. Какво да правя? — запита се, когато стана ясно, че светлината, прикачена към камерата, продължава да претърсва района под портика. — Сигурно са видели нещо. Ако запаля фенерчето и се появи някакво отражение, ще разберат къде се намирам.

Метна едно малко камъче във вътрешната страна на поселището, за да провери дали нивото на пода е като нивото на пръстеновидния проход. Не чу нищо. Опита с друг, малко по-голям предмет, но пак не чу никакъв звук.

Сърцето му прескочи, когато разумът му подсказа, че подът във вътрешната част на обителта се намира много под нивото на пода на външния пръстеновиден проход. Припомни си структурата на РАМА, в разрез, сети се за дебелите външни стени и си даде сметка, че дъното на обителта може да се намира на стотици метри под мястото, където седеше. Ричард се наведе напред и се втренчи в пропастта.

Широкообхватната камера неочаквано спря да се движи и остана фокусирана върху една определена точка от пода на външния проход. Ричард се досети, че нещо е изпаднало от торбата му, докато в бързината куцукаше от тунела към портика. Знаеше, че скоро ще се появят още светлини и камери. Въображението му зарисува картини както пленяват и връщат в Ню Идън. Не знаеше точно кои закони на колонията е нарушил, но бе наясно, че има много прегрешения. В него се надигна силна вълна на негодувание, когато си представи месеците, които трябваше да прекара в изолация. При никакви обстоятелства няма да позволя това да се случи.

Взе да опипва вътрешната част на стената на обителта, която се намираше под него, за да се убеди, че има достатъчно издатини за ръцете и краката. Успокоен, че спускането не е невъзможно, той се зарови в торбата, извади алпинистко въже и го закачи към скобите, които поддържаха мрежестата врата. В случай че ми се наложи да се плъзна надолу.

Зад гърба му в прохода се появи втора светлина. Ричард се спусна в обителта; въжето бе здраво увито около кръста му. Не го използваше, за да се отблъсква от стената, а само когато опипваше за място, за което да се хване или на което да стъпи. Слизането не беше технически трудно; имаше множество малки издатини, за които можеше да се залови.

Спускаше се все по-надолу и по-надолу. Когато прецени, че е изминал шестдесет или седемдесет метра, реши да спре ида извади фенерчето от торбата. Насочи светлината му надолу по стената и гледката изобщо не го успокои. Все още не се забелязваше дъно. Това, което се виждаше, отстоеше на около петдесетина метра надолу и представляваше нещо дифузно като облак или мъгла. Страхотно — помисли си Ричард, изпълнен със сарказъм, — Това е просто страхотно.

Още тридесет метра и той изчерпа дължината на алпинисткото въже. Вече усещаше влагата от мъглата. Чувстваше се безкрайно изморен. Тъй като не искаше да се лиши от сигурността на въжето, той се изкачи обратно няколко метра нагоре, уви го неколкократно около себе си и заспа, притиснат до стената.

2.

Сънищата му бяха много особени. Често падаше през глава, все надолу, надолу, но никога не се удряше в дъното. В последния сън преди да се събуди, Тошио Накамура и двама главорези го разпитваха в малка стаичка с белосани стени.

Когато отвори очи, за няколко секунди Ричард не знаеше къде се намира. Първата му реакция бе да отдръпне бузата си от металната повърхност на стената. Няколко мига по-късно, след като си припомни, че беше заспал прав от вътрешната страна на стената в обителта на птицеподобните, той запали фенерчето и погледна надолу. Сърцето му пропусна един удар, когато видя, че мъглата вече я няма. Вместо това виждаше стената, която се спускаше още по-надолу и там, където най-накрая свършваше, имаше нещо, което приличаше на вода.

Той се облегна назад и впери поглед нагоре. Знаеше, че се намира на около деветдесет метра под портика (алпинисткото въже бе с дължина сто метра). По това прецени, че разстоянието до водата е около двеста и петдесет метра. Коленете му омекнаха, когато мозъкът му осъзна напълно сериозността на положението. Взе да отмотава от себе си допълнителните примки, които бе навил снощи около тялото си и забеляза, че ръцете му треперят.

Обзе го огромното желание да избяга, да се изкачи отново до портика и изобщо да напусне този чужд свят. Не, Ричард — си каза наум, като се бореше с инстинктивната реакция, — Не още. Само ако вече нямаш друга възможност.

Реши, че най-напред ще хапне нещо. Много предпазливо се освободи от част от въжето и извади някаква храна и малко вода от торбата. След това се извъртя и насочи светлината към вътрешността на обителта. Стори му се, че в далечината долавя някакви сенки и форми, но не беше сигурен. Може би са плод на въображението ми.

Когато привърши с яденето, провери запасите си от храна и вода и обмисли вариантите, с които разполага. Много просто — рече си с нервен смях. — Първо, мога да се върна в Ню Идън и да стана обвиняем. Второ — мога да се откажа от сигурността на въжето и да продължа надолу по стената. За момент погледна нагоре, а после надолу. Или пък мога да остана тук и да се надявам на чудо.

Припомняйки си светкавичната поява на птицеподобното, когато Принц Хал бе започнал да пищи, Ричард се разкрещя. След две или три минути спря да вика и започна да пее. Пя непрекъснато повече от час. Започна с мелодии от времето, когато следваше в университета в Кеймбридж, после се прехвърли на песни, които бяха популярни в юношеството му. Удиви се колко добре си спомня текстовете. Паметта е нещо забележително — унесе се в мисли Ричард. — На какво ли се дължи изобретателната й благонадеждност? Защо си спомням почти идеално думите на тези тъпи песни от своята младост, а на практика почти нищо от одисеята из РАМА?

Ричард посягаше към торбата за нова порция вода, когато неочаквано в обителта стана светло. Толкова се стресна, че краката му се изплъзнаха от стената и за няколко секунди с цяла тежест увисна на въжето. Светлината не бе заслепяваща, наподобяваше настъпващото утро на РАМА II, когато пътуваше със седалковия лифт, но въпреки това бе светлина. Веднага щом възвърна равновесието си, Ричард започна да разглежда света, който сега лежеше открит пред него.

Източникът на светлина бе голяма, качулата топка, която висеше от тавана на поселището. Ричард прецени на око, че тя се намира на около четири километра над него и грубо на един километър право над върха на най-забележителната видима постройка — голям кафяв цилиндър в геометричния център на обителта. Матова Шапка покриваше горните три четвърти на сияещото кълбо, така че по-голямата част от неговата светлина се насочваше надолу.

Основният конструктивен принцип в поселището бе радиалната симетрия. В центъра бе разположен кафявият цилиндър — приличаше на направен от пръст — който може би беше петстотин метра от основата до върха. Естествено Ричард виждаше само едната му страна, но от кривината прецени, че диаметърът трябва да е около два-три километра.

По външната стена на цилиндъра нямаше нито прозорци, нито врати. От вътрешността му не се процеждаше никаква светлина. Единственото характерно нещо от тази страна беше съчетание от широко раздалечени една от друга криви, като всяка от тях започваше от върха, обикаляше цилиндъра изцяло и завършваше при дъното, точно под точката, от която започваше. Горното дъно на цилиндъра се намираше на приблизително същата височина като портика, през който бе влязъл.

Между два пръстена, които бяха разположени на разстояние около триста метра един от друг, се намираха ред малки, бели структури, които опасваха цилиндъра. Двата северни сегмента на тези пръстени (Ричард бе влязъл в обителта на птицеподобните през северния портик) бяха идентични; всеки сегмент имаше петдесет или шестдесет постройки, подредени по един и същи начин. Ричард заключи, че за да отговарят на симетрията и другите два сегмента трябва да се подчиняват на същата схема.

Тесен обиколен канал, широк седемдесет-осемдесет метра, ограничаваше структурите. И каналът и пръстенът бяха разположени върху плато, чиято височина бе на нивото на дъното на кафявия цилиндър. От външната страна на канала се намираше обширен район от нещо, което наподобяваше растителност, предимно зелена на цвят. Този район заемаше почти цялата останала част от поселището. От канала до бреговете на широкия четиристотин метра ров, който опираше до стената, теренът се спускаше плавно надолу. Всеки един от четирите идентични сегмента на зеления район бе допълнително подразделен на четири сектора. Аналогично със земните разбирания Ричард ги кръсти: джунгла, гора, поле и пустиня.

Около десетина минути той остана загледан в обширната панорама. Детайлите бяха внушителни. Колкото по-дълго гледаше, толкова повече нови неща забелязваше. В зеления район имаше малки езерца и рекички, почти незабележим остров в рова, а между белите постройки лъкатушеше нещо, което наподобяваше пътища. Разбира се. Защо очаквам нещо различно? В Ню Идън ние възпроизведохме малко копие на Земята. В известен смисъл това трябва да представлява родната планета на птицеподобните.

Последните мисли го подсетиха, че те двамата с Никол още в самото начало бяха убедени, че птицеподобните вече не са (ако изобщо някога са били) развит технологичен вид, който пътешества в Космоса. Ричард измъкна бинокъла, взе да изучава намиращият се в далечината кафяв цилиндър. КАКВА ТАЙНА КРИЕШ? — чудеше се той и в същия миг бе обхванат от вълнение за предстоящите нови открития и приключения.

После претърси небето за някакви следи от птицеподобните. Изпита разочарование. Веднъж или два пъти му се стори, че вижда летящи същества край върха на кафявия цилиндър, но точките толкова бързо пробягваха извън обсега на бинокъла, че не можеше да бъде абсолютно сигурен. Навсякъде другаде, където погледна — във всички сектори на зеления район в околността на белите постройки, дори в рова — не забеляза никакви признаци на движение. Нямаше потвърждение, че в поселището на птицеподобните присъства нещо живо.

След четири часа светлината изчезна и Ричард отново се озова в мрака, по средата на вертикалната стена. Провери термометъра, включително зарегистрираните данни за изминалите часове. Откакто бе влязъл в обителта, температурата не се бе променяла с повече от половин градус. Оставаше постоянно 26 градуса по Целзий. Забележителен температурен контрол. Но защо толкова строг? Защо е нужно да се използва толкова мощен източник на енергия, за да се поддържа фиксирана температура?

Мракът се проточи с часове и Ричард започна да губи търпение. Макар и периодично да отпускаше всяка група мускули като сменяше положението, в което висеше на въжето, тялото му бавно започна да отмалява. Време бе да обмисли и да предприеме нещо. Неохотно реши, че ще е безразсъдно да изостави въжето и да се спусне към рова. Така или иначе какво ще правя като стигна там? Ще го преплувам? И после какво? Ако не открия веднага храна, пак ще трябва да се връщам обратно.

Започна бавно да се изкачва към портика. Почиваше си на половината път, когато му се стори, че вдясно от себе си дочува нещо едва доловимо. Ричард се спря и много бавно бръкна в торбата за приемателя. Опитвайки се да прави колкото е възможно по-малко движения, той завъртя копчето за звука на максимума и си сложи слушалките. В началото не чу нищо. Но след няколко минути, долови лек шум под себе си, долиташе откъм рова. Беше невъзможно да разпознае това, което чува — може би бяха няколко лодки, които прекосяваха водата — но нямаше никакво съмнение, че долу се върши нещо.

Не се ли чу и тихо пляскане на криле, там встрани, отдясно?

Без всякакво предупреждение Ричард внезапно изкрещя колкото му глас държи. И след това рязко прекъсна вика. Вихрушка от шумове на размахващи се крила скоро отзвуча, но за секунда или две нещата се изясниха.

Ричард ликуваше.

— Зная, че сте там — извика весело. — Зная, че ме наблюдавате.

Вече имаше план. Беше като изстрел в мрака, но все пак бе по-добър от нищо. Ричард провери количеството на водата и храната, с които разполагаше, установи, че и едното и другото вече са в граничния минимум и си пое дълбоко дъх. Сега или никога.

Направи няколко опита за спускане, без да ползва опората на въжето. Това доста затрудняваше напредването, но можеше да се справи. Когато стигна до края на въжето, Ричард се откачи и освети с фенерчето стената под себе си. Поне дотам, откъдето започваше мъглата, имаше множество издатини, по които можеше да намери опора. Продължи надолу много внимателно, признавайки вътрешно, че е много изплашен. На няколко пъти му се стори, че чува сърцето си да тупка в слушалките.

А сега, ако не съм сбъркал — помисли, когато навлезе в мъглата, — тук долу би трябвало да имам компания. Влагата направи спускането два пъти по-трудно. Веднъж се хлъзна и едва не падна, но успя да запази равновесие. Спря на едно място, където намери необичайно здрава опора за ръцете и краката. Прецени, че би трябвало да се намира на около петдесетина метра над рова. Сега ще чакам, докато не чуя нещо. В мъглата ще трябва да се приближат.

Не мина много време и той отново чу крилата. Този път сякаш птицеподобните бяха две. Ричард остана на мястото си повече от час, докато мъглата започна да се разкъсва. Още няколко пъти чу шума от крилете на своите наблюдатели.

Възнамеряваше да изчака, докато се разсъмне напълно, за да довърши спускането до водата. Но когато мъглата се вдигна, а не стана светло, Ричард започна да се безпокои за времето. Продължи в мрака. На около десетина метра над рова чу наблюдателите му да отлитат. Две минути по-късно вътрешността на обителта на птицеподобните бе отново осветена.

Ричард реши да не губи никакво време. Планът му бе много прост. Позовавайки се на шумовете, които чу в мрака, той заключи, че в рова се случва нещо много важно за птицеподобните или онези, които обитават кафявия цилиндър. Ако не беше така, разсъждаваше той, защо щяха да продължават с наблюдението, като знаеха, че може да ги чуе? Ако потърпели още няколко часа, той почти сигурно щеше да е напуснал поселището.

Ричард възнамеряваше да влезе в рова. Ако птицеподобните се почувстват заплашени от нещо — разсъждаваше той, — ще предприемат някаква стъпка. Ако не го направят, веднага ще започна да се изкачвам и ще се върна в Ню Идън.

Точно преди да се отпусне във водата, Ричард свали обувките си и с известно затруднение ги постави във водонепроницаемата торба. Поне нямаше да са мокри, ако се наложеше да се изкачва обратно. Секунди по-късно, в мига, в който стъпалата му докоснаха водата, двойка птицеподобни излетяха срещу него от скривалището си в зеления район, точно от другата страна на рова.

Бяха като полудели. Бръщолевеха нещо, крещяха, държаха се така, сякаш се готвеха да го разкъсат с нокти. Той изпадна в такъв възторг от успеха на своя замисъл, че на практика не обърна внимание на тяхната поява. Птицеподобните кръжаха над него и се опитваха да го принудят да се държи близо до стената. Той докосна водата със стъпало, наблюдавайки ги изкъсо.

Тези двамата бяха малко по-различни от ония, които той и Никол бяха срещали на РАМА II. И тези птицеподобни бяха с кадифено оперение, но мораво на цвят. На врата си имаха един-единствен пръстен, който бе черен. Бяха и по-дребни Може би са млади — помисли Ричард — и много по-диви. Всъщност едно от тях дори докосна бузата на Ричард с нокът, когато той не се премести достатъчно бързо към стената.

Най-накрая Ричард се изкачи нагоре по стената, точно над водата/но това не удовлетвори птицеподобните. Почти веднага двете птици започнаха да правят лупинги близо до стената, давайки му да разбере, че желаят да се изкачи още. Когато не помръдна, подивяха още повече.

— Искам да дойда с вас. — Ричард посочи към кафявия цилиндър в далечината. Всеки път, когато повтаряше жеста, гигантските същества изпищяваха, бръщолевеха нещо и политаха в посока на портика.

Птицеподобните започваха да се разстройват и Ричард се разтревожи, че могат да го нападнат. Внезапно го осени блестяща идея. Дали ще си спомня ключовата дума? — запита се възбудено. — Минаха толкова години.

Когато се пресегна към торбата, птицеподобните тутакси отлетяха.

— Това доказва — изрече Ричард на глас, докато включваше любимия портативен компютър, — че многокраките НАИСТИНА са вашите електронни съгледвачи. Как другояче бихте научили, че хората могат да държат оръжие в торби като тази?

Натисна пет букви на клавиатурата и се усмихна широко, когато дисплеят оживя.

— Елате — Ричард замаха с ръка към двете гигантски птици, които се бяха оттеглили почти от другата страна на рова. — Елате — повтори, — искам да ви покажа нещо.

Той вдигна нагоре монитора и показа сложната компютърна графика, която бе използвал преди много години на РАМА II, за да убеди птицеподобните да пренесат него и Никол над Цилиндричното море. Тя беше много стилна и изобразяваше три птицеподобни, които в люлка пренасяха две човешки същества над пространство, заето с вода. Двете същества се приближиха предпазливо. Точно така — рече си възбудено Ричард — Елате наблизо и го разгледайте добре.

3.

Ричард не знаеше откога живее в сумрачната стая. Бе загубил представа за времето малко след като му бяха отнели торбата. Ден след ден правеше все едно и също. Спеше в ъгъла на помещението. Винаги когато се събудеше, било от дрямка, било от продължителен сън, две птицеподобни влизаха при него и му поднасяха една манна диня — плодът, който навремето с Никол бяха кръстили „естествен пъпеш“. Знаеше, че влизат откъм заключената врата в края на коридора, но всеки път, когато се опитваше да спи близо до нея, биваше лишаван от храна. Този урок лесно се научаваше.

Горе-долу през ден различна двойка птицеподобни влизаха в неговия затвор и почистваха изпражненията. Дрехите му бяха станали на дрипи и Ричард знаеше, че е непоносимо мръсен, но не успя да открие начин да обясни на своите тъмничари, че иска да се изкъпе.

В началото тържествуваше. Когато двете млади птицеподобни най-накрая бяха приближили достатъчно, за да разгледат графиката и после бяха направили първия си опит да му отнемат компютъра — само няколко минути след това Ричард реши да остави компютъра в режим на непрекъснато повтаряне.

След по-малко от час двете млади същества се върнаха съпроводени от най-голямото птицеподобно, което Ричард някога бе виждал. Тялото му бе като сиво кадифе, а на врата му имаше три искрящи черешовочервени пръстени. Птицеподобните вдигнаха Ричард с нокти. Бяха го пренесли през рова и временно го бяха оставили в една пустинна местност. През това време бръщолевеха нещо помежду си. Това очевидно бе обсъждане за най-добрия начин, по който да го пренесат. После го вдигнаха високо във въздуха.

Този полет спираше дъха. Пейзажът на поселището му напомни за едно пътуване с балон над Северна Франция. В ноктите на птицеподобните той прелетя цялото разстояние до върха на кафявия цилиндър, почти под ярката качулата сфера. По пътя ги пресрещнаха още половин дузина от тези същества; едно от тях стискаше компютъра на Ричард, който все още повтаряше графиката; после бяха ескортирани надолу в широката вертикална шахта в центъра на цилиндъра.

През първите петнадесет часа Ричард бе развеждан от една голяма група птицеподобни към друга. Той си помисли, че неговите домакини го представят на всички граждани в страната на птицеподобните. Птиците, които присъстваха повече от един път на кратките сбирки с бръщолевене и пищене не бяха много, така че Ричард предположи, че общият им брой не е по-голям от седемстотин индивида.

След като го разведоха из залите за конференции във владението на птицеподобните, Ричард бе закаран в едно малко помещение. Двама от неговите придружители, също едри екземпляри с по три червени пръстена, го наблюдаваха ден и нощ в продължение на седмица. През този период му бе разрешено да борави с компютъра и вещите от торбата. Обаче накрая всичките принадлежности му бяха отнети и той бе преместен в настоящия затвор.

Трябва да е било преди три месеца, плюс-минус седмица — замисли се един ден Ричард, когато тръгна на разходка, единственото и редовно упражнение, което правеше по два пъти дневно. Коридорът извън стаята бе дълъг приблизително двеста метра. Както обикновено Ричард направи осем пълни обиколки между вратата в края на коридора и каменната стена на стаята си.

И през цялото това време не ме посети никой от водачите. Значи периодът на наблюдение трябва да е бил процес срещу мен… или еквивалент на птицеподобните за такова нещо… Намериха ли, че съм виновен? Затова ли съм затворен в тази мръсна килия?

Обувките му бяха вече износени, дрехите — превърнати в парцали. Понеже температурата бе умерена (по негови предположения бе някъде към 26 градуса Целзий в цялото поселище). Ричард не се страхуваше, че ще му бъде студено. Но по ред причини не изгаряше от желание да остане гол, когато дрехите му се разпаднат напълно. Усмихна се вътрешно, когато си спомни своята стеснителност в периода на наблюдението. Не е лесно да ходиш по нужда, когато те наблюдават огромни птици.

Беше му втръснало на всяко хранене да яде манна диня; божествена или не, тя поне бе хранителна. Течността в средата беше освежаваща, а сочната месеста средина имаше приятен вкус. Но Ричард копнееше да хапне нещо друго. Дори онези синтетични боклуци от бялата стая биха били приятно разнообразие.

В тази изолация най-голямото предизвикателство бе да запази остротата на ума си. Бе започнал да решава наум математически задачи. Напоследък, разтревожен, че паметта му ще започне да му изневерява от възрастта, реши да прекарва времето във възстановяване в хронологичен ред, събитие по събитие, на най-важните периоди от живота си.

По време на тези упражнения на паметта Ричард най-често се замисляше върху огромните празноти, свързани с одисеята из РАМА II, когато пътуваха от Земята към Пресечната точка. Яденето на манна диня винаги събуждаше у него някакви откъслечни спомени за дългия престой при птицеподобните, независимо че му бе трудно да си припомни повечето събития от своята одисея.

Веднъж, след като се нахрани, внезапно в паметта му изплува внушителна церемония с голям брой птицеподобни. Припомни си нещо като пожар в куполообразна конструкция и всичките птицеподобни, които ридаеха в един глас след угасването на огъня. Ричард бе объркан. Не бе в състояние да възстанови нищо от контекста на този спомен. „Къде се случи? Не беше ли точно преди да ме пленят октопаяците?“ — питаше се той. Но както обикновено при всеки опит да си припомни нещо, което бе преживял при откосите, го налягаше страхотно главоболие.

Ричард отново мислеше за предишното си излизане, когато при последната обиколка от своята дневна разходка мина под единствената лампа в коридора. Погледна пред себе си и видя вратата на своя затвор отворена. Ето на — рече наум, — Най-накрая полудях. Привиждат ми се разни неща.

Но вратата остана отворена, дори когато той я доближи. Ричард излезе, спря да я докосне, за да се увери, че не е загубил разсъдъка си. Подмина още две лампи, преди да стигне до малък отворен склад вдясно. На полиците бяха прегледно подредени осем или девет манни дини. Аха, разбирам. Разширили са затвора. От сега нататък сам ще си вземам храната. Ако имаше и една баня наблизо…

По-надолу по коридора в другото малко помещение отляво действително имаше течаща вода. Ричард се напи до насита, изми лицето си и бе силно изкушен да се изкъпе. Любопитството му, обаче бе прекалено силно. Искаше да узнае докъде се простира новото му владение. Коридорът, който започваше от неговата килия, завършваше, в перпендикулярно разположена пресечка. Ричард можеше да тръгне накъдето си поиска. Той предположи, че това може би е някакъв лабиринт, за да изпитат умствените му възможности, така че пусна горната риза на пресечката и продължи вдясно. В тази посока определено имаше повече светлини.

След като бе изминал около двадесетина метра, видя в далечината да се приближават две птицеподобни. Всъщност най-напред чу бръщолевенето им, защото те бяха потънали в оживен разговор. Когато им останаха само пет метра, Ричард спря. Двете птици погледнаха към него, отбелязаха присъствието му с къс крясък с различна височина и продължиха нататък.

След това срещна още три птицеподобни и всичко протече по същия начин. Какво става? — питаше се Ричард, докато продължаваше да върви. — Не съм ли вече затворник?

В първата по-голяма стая, покрай която премина, четири птицеподобни седяха в кръг, подаваха си едно на друго комплект лъснати пръчици и непрекъснато бръщолевеха. Малко по-нататък, точно преди коридора да се разшири и да премине в голяма зала за събрания, Ричард се спря на входа на друго помещение и омагьосан загледа как двойка многокраки, намиращи се на квадратна маса, сякаш вдигаха тежести. Половин дузина мълчаливи птицеподобни ги наблюдаваха напрегнато.

В залата за събрания имаше двадесетина от птицеподобните същества. Всички бяха събрани около една маса и се бяха втренчили в документ, изработен от хартиеноподобна материя и разгънат на масата пред тях. Едно от птицеподобните с показалка посочваше отделни точки по документа. На хартията се виждаха странни, напълно неразбираеми сигли, но Ричард се опита да си внуши, че птиците разглеждат карта.

Когато приближи масата, за да види по-добре, птицеподобните пред него любезно се отместиха встрани. Дори веднъж му се стори, че в последвалия разговор единият от въпросите бе отправен към него. Наистина започвам да полудявам — поклати глава.

И все още не зная защо всъщност ми бе дадена цялата тази свобода — мислеше Ричард, докато си седеше в стаята и ядеше манна диня. Бяха изминали шест седмици, откакто бе намерил вратата на затвора си отключена. В неговата килия бяха извършени много промени. На стените бяха монтирани две лампи, подобни на фенери, и сега Ричард спеше върху нещо, което му приличаше на сено. Дори един контейнер с прясна вода постоянно се намираше в ъгъла на помещението.

В началото след освобождаването си Ричард бе убеден, че само след часове или най-много ден ще се случи нещо действително значимо. В известен смисъл се оказа прав, защото още на следващата сутрин две млади птицеподобни го събудиха и той започна уроците по езика. Най-напред се занимаваха с прости неща като манна диня, вода и самия Ричард — птиците посочваха предмета, след това бавно повтаряха някакъв звук, очевидно думата бръщолевене, която съответстваше на него. С известно усилие Ричард натрупа доста голям речник, макар че с труд различаваше близките по звучене крясъци и избърборвания. Когато дойде ред самият той да проговори, се оказа абсолютно безпомощен. Чисто и просто не разполагаше с анатомичното съоръжение да говори езика на птицеподобните.

Някак си Ричард очакваше да получи по-широка представа за положението на нещата, а това не стана. Очевидно птицеподобните се опитваха да го образоват, бяха му дали свобода да броди накъдето пожелае, дори от време на време се хранеше с тях (когато бе в компанията им и донесяха манните дини), но защо бе всичко това? Начинът, по който го гледаха, особено водачите, му подсказваше, че очакват от него някаква реакция. но каква? — запита се за стотен път Ричард, докато привършваше манната диня.

Доколкото бе успял да разбере, птицеподобните нямаха писмен език. Не бе виждал книги, нито пък някое от тези същества да пише нещо. Разбира се, съществуваха онези странни, наподобяващи карти документи, които те периодично изучаваха или поне Ричард така тълкуваше заниманията им с тях, но никога не ги видя да създават подобен документ… Или поне да отбелязват нещо по него… Това бе загадка.

Ами многокраките? Ричард се срещаше с тези създания два и три пъти седмично и дори веднъж една двойка прекара повече от час в стаята му; но те никога не застанаха на едно място и не му дадоха възможност да ги огледа подробно. Веднъж, когато се опита да улови едно многокрако с ръка, бе грубо разтърсен, със сигурност от електричество, и това го накара тутакси да пусне създанието.

В съзнанието му изникваха сцена след сцена. Опитваше се да придаде някакъв смисъл на всичко, което се бе случило, откакто живееше при птицеподобните. Чувстваше се в безизходица. И въпреки това отказваше да приеме, че пленяването му и последвалата свобода на придвижване са лишени от предварителен замисъл. Продължаваше да търси отговор, обмисляйки отново и отново преживелиците си в тяхното царство.

В обителта на птицеподобните оставаше само още един обширен район, който бе извън пределите, достъпни за Ричард. Пък и той не бе в състояние да стигне дотам, тъй като не можеше да лети. От време на време виждаше едно или две птицеподобни да се спускат в широка вертикална шахта или да слизат под нивото, на което обичайно се движеха. Веднъж дори видя как двойка пиленца, не по-големи от човешка длан, бяха изнесени навън от мрака долу. При друг случай Ричард бе посочил натам, но придружаващото го птицеподобно бе поклатило глава. Повечето от тези същества бяха научили простите жестове за „да“ и „не“ на езика на хората.

Но някъде — мислеше Ричард — трябва да съществува и друга информация. Сигурно изпускам нещо съществено. Даде си дума да осъществи подробно проучване на цялата територия, обитавана от птицеподобните — не само нагъсто подредените апартаменти от противоположната страна на вертикалната шахта, където обикновено се чувстваше нежелан, но също и големия склад за манни дини, разположен на дъното. Ще съставя подробна карта, за да съм сигурен, че не изпускам нещо важно.

В мига, в който получи триизмерната графика на обителта на птицеподобните, Ричард разбра какво бе пропуснал. Никога не бе свързвал в цялостна смислена картина безразборно разхвърляните проходи на цилиндъра — хоризонтални и вертикални, за ходене и за летене. Разбира се — рече на себе си, докато извикваше на монитора различни ракурси на сложната карта. — Как може да съм толкова изглупял? Все още не зная какво има в повече от седемдесет процента от цилиндъра.

Ричард реши да занесе компютърното изображение на един от водачите на птицеподобните и по някакъв начин да помоли да види останалата част от цилиндъра. Задачата не беше никак лесна. Точно в този ден някаква криза бе обезпокоила птицеподобните, защото коридорите бяха изпълнени с бърборене, крясъци и тичащи напред-назад птици. Ричард видя как тридесет или четиридесет от най-големите създания, подредени в някаква смислена формация, излитат нагоре и навън през голямата вертикална шахта.

Най-накрая успя да заангажира вниманието на един от трипръстенните гиганти. Птицеподобното бе очаровано от подробностите, които видя на компютърния монитор и от разнообразните геометрични представяния на неговия дом. Но Ричард не успя да предаде основното послание — че иска да види и останалата част от цилиндъра.

Лидерът привика няколко свои колеги да наблюдават демонстрацията и оценяващо бръщолевене заобиколи Ричард. Обаче, когато поредната птица прекъсна срещата с очевидно важно съобщение за продължаващата криза, той бе подканен да си иде.

Ричард се завърна в своята килия. Беше унил. Лежеше на дюшека от сено и мислеше за семейството, което бе оставил в Ню Идън. МОЖЕ БИ Е ВРЕМЕ ДА СИ ТРЪГВАМ — помисли, питайки се какъв ли е протоколът в страната на птицеподобните, когато искаш да получиш разрешение да си ходиш. Докато лежеше, в стаята му влезе посетител.

Точно това птицеподобно Ричард не бе виждал никога преди. Около врата му имаше четири кобалтовосини пръстена, а кадифеното оперение на тялото му бе антрацитночерно, тук-таме с бели снопчета. Очите бяха удивително ясни и (или може би на Ричард така му се струваше), много тъжни. Птицеподобното изчака Ричард да стане и после започна да говори, много бавно. Той успя да разбере някои от думите и най-важното — често повтаряната комбинация „последвай ме“.

Отвън пред килията му почтително чакаха три други птицеподобни. Те тръгнаха зад Ричард и важния му посетител. Групата напусна района, прекоси вертикалната шахта по единствения съществуващ мост и навлезе до онази част на цилиндъра, където се съхраняваха маниите дини.

В задната част на един от складовете за манни дини се намираха ниши, които Ричард не бе забелязвал при обиколката си. Когато доближиха на няколко метра от тях, стената се плъзна встрани и откри нещо, което приличаше на огромен асансьор. Височайшият водач на птицеподобните го покани с жест да влезе в него.

Щом се оказа вътре, четирите птицеподобни избърбориха „довиждане“ и образуваха кръг, за да придадат на сбогуването официален характер — с пирует и поклон. Ричард положи всички усилия да произнесе възможно най-добре бръщолевенето, което съответстваше на „довиждане“, преди също да се поклони и да се оттегли в асансьора. Секунди по-късно стената се затвори.

4.

Пътуването с асансьора бе мъчително бавно. Таванът на обширното возило се извисяваше на осем-десет метра над главата на Ричард. Подът бе с площ приблизително двадесет квадратни метра и с изключение на двете двойки улеи в двата края, които вървяха от вратата до задната стена, бе равен. Без съмнение с това нещо могат да се пренасят огромни товари — мислеше Ричард, загледан в тавана над себе си.

Опита се да прецени скоростта на спускане, но бе невъзможно. Нямаше с какво да я сравни. Според направената от него карта на цилиндъра, складовете за манни дини се разполагаха на около 1100 метра над основата. Значи, ако слизаме до дъното и този асансьор се движи със скоростта на нормален земен асансьор, пътуването ще трае няколко минути.

Това бяха най-дългите три минути от живота му. Ричард нямаше абсолютно никаква представа какво ще види, когато вратата се отвори. Може би ще се окажа отвън — хрумна му внезапно. — Може би ще се намеря на границата на района с белите постройки… Възможно ли е да ме връщат у дома?

Тъкмо бе започнал да се пита как ли се е променил животът в Ню Идън, когато асансьорът спря. Широките порти се отвориха и за няколко секунди Ричард бе сигурен, че сърцето му ще изскочи от гърдите. Пред него бяха застанали и очевидно го изучаваха с всичките си очи две същества, които бяха далеч по-странни от всичко, което някога си бе представял.

Ричард не можеше да помръдне. Това, което виждаше, бе толкова невероятно, че той се оказа парализиран физически. В същото време умът му се съпротивляваше на фантастичната информация, въвеждана от сетивата му. Всяко от съществата пред него имаше по четири очи на „главата“. В добавка на двата големи, млечни овала, разположени симетрично отстрана на невидимата линия, разполовяваща главата, те имаха и по две допълнителни очи, прикачени към стълбчета, които се издигаха на десет-дванадесет сантиметра над челото. Зад голямата глава телата бяха изградени от два сегмента, а на всеки от тях имаше чифт израстъци. Така общо те разполагаха с по шест крайника. Извънземните бяха изправени на задните си крака, четирите предни израстъка бяха грижливо прибрани под гладките, кремави коремчета.

Те влязоха в асансьора и се приближиха към него. Ричард изплашен отстъпи. Двете създания се спогледаха и си казаха нещо. Високочестотният шум, който издаваха, излизаше от малко, кръгло отверстие под овалните очи. Ричард примижа, почувства замайване и се отпусна на коляно, за да се възстанови. Сърцето му продължаваше да блъска неистово.

Чуждоземците също смениха положението — отпуснаха средните си крайници на земята. В тази поза наподобяваха гигантски мравки, с предни крака отделени от земята и високо вдигната глава. През цялото време черните кълба в края на очните стълбчета продължаваха да се въртят, сканирайки пространство от пълни триста и шестдесет градуса, а веществото с млечен вид в тъмнокафявите овали се движеше от една страна на друга.

Няколко минути останаха почти неподвижни, сякаш подканяха Ричард да ги изследва. Борейки се със страха, той се опита да ги разгледа по обективен, научен начин. Съществата бяха приблизително с размера на средно голямо куче, но определено по-леки. Телата им бяха тънки и елегантни. Предният и задният сегменти бяха по-едри, а върху горната част на всичките три телесни деления се виждаше лъскава черупка, изградена от някакво твърдо вещество.

Ричард би ги класифицирал като много едри насекоми, ако не бяха необичайните израстъци. Те бяха плътни, може би дори изградени от мускули, с къса, много гъста, раирана в черно и бяло „козина“, поради което изглеждаха така, сякаш носеха чорапогащи. Ръцете им, ако това бе подходящото название, бяха лишени от космена покривка и всяка имаше по четири пръста, на предния чифт включително палец, опониращ на останалите пръсти.

Ричард тъкмо бе събрал достатъчно кураж отново да погледне към невероятната глава, когато зад двамата чуждоземци прозвуча високочестотен, подобен на сирена звук. Те се извърнаха. Ричард се изправи и видя трето създание да се приближава с бърза походка. Движението му представляваше изумителна гледка. Тичаше като шестокрака котка. Подскачаше и във въздуха бе успоредно на земята. Всеки път се отблъскваше с различен чифт крака.

Тримата проведоха кратък разговор и новодошлият, повдигайки глава и предни крайници, направи недвусмислен знак на Ричард да напусне асансьора. Той тръгна след тях и последва триото в едно просторно помещение.

Тук също се съхраняваха манни дини, но това бе единствената прилика със складовете на птицеподобните. Беше пълно с високотехнологични и автоматизирани съоръжения. Десет метра над тях, по релса на тавана се движеха механичен кран за вдигане на тежести. Той вземаше една по една дините и ги товареше във вагонетки на релси, които бяха подредени в края на помещението. Докато Ричард и домакините му наблюдаваха, една от вагонетките се придвижи и спря в асансьора.

Съществата заподскачаха по една от пътеките в помещението и Ричард побърза да ги последва. Изчакаха го край вратата и после препуснаха наляво, като се оглеждаха назад дали не е изостанал. През следващите две минути Ричард тичаше по петите им. Най-накрая стигнаха до широко открито преддверие, много високо, а в средата му се намираше някакво транспортно съоръжение.

То бе далечен братовчед на ескалатора. Всъщност бяха два — единият се движеше нагоре, другият — надолу. Виеха се около дебели стълбове, разположени в центъра на преддверието. Движеха се доста бързо и под много остър ъгъл. През около пет метра достигаха следващото ниво, или етаж, където пътникът трябваше да прекоси един метър, за да вземе спираловидния ескалатор край другия стълб. Това, което се водеше за парапет, бе с височина само тридесет сантиметра. Чуждоземците пътуваха в хоризонтално положение — и шестте им крайника бяха стъпили здраво на движещата се рампа. Ричард, който първоначално стоеше изправен, бързо се отпусна на четири крака, за да не падне.

По време на пътуването над десетина други чуждоземци, които се спускаха надолу и подминаваха Ричард, го зяпаха с удивителните си лица. Как ли се хранят? — чудеше се той, преценил, че кръглият отвор, който използваха за контакти помежду си, не е достатъчно голям. По главите им липсваха други отверстия, макар че имаше възелчета и бръчици с неизвестно предназначение.

Мястото, където го водеха, се намираше на осмо или на девето ниво. И трите същества го изчакаха, докато достигна нужната платформа. Ричард ги последва в една шестостенна постройка, която отпред бе маркирана с ярки червени цветове. Странно — рече си Ричард, докато гледаше втренчено необикновените сигли. — И преди съм виждал тази писменост… Ама разбира се, върху картата или каквото беше там онова, дето го разглеждаха птицеподобните.

Ричард се озова в добре осветена стая, елегантно украсена с черно-бели геометрични фигури. Около него се намираха предмети с различна форма и големина, но той нямаше никаква представа за какво служат. Използвайки езика на знаците, чуждоземците го информираха, че ще остане тук. След това си тръгнаха. Един изморен господин Уейкфийлд взе да изучава мебелите, дано да разбере кое е легло, после се просна на пода и заспа.

Мирмикотки. Така ще ги кръстя. Ричард се събуди след четиричасов сън и не можеше да престане да мисли за чуждоземните същества. Искаше му се да им избере подходящо име. След като отхвърли котко-мравка и насекомо-котка, той си припомни, че на Земята учените изучаващи мравките, се наричат мирмеколози. Спря се на мирмикотка, защото в ума му звучеше по-добре с „и“ отколкото с „е“ — мирмекотка.

Стаята на Ричард бе добре осветена. В интерес на истината всяко едно място, което бе посетил в обителта на мирмикотките, бе добре осветено, за разлика от мрачните, наподобяващи на катакомби коридори в горната част на кафявия цилиндър. Откакто пътувах с асансьора, не съм видял нито едно птицеподобно. Очевидно тези два вида живеят разделено. Но не съвсем. Защото и двата вида използват манните дини… Това ли е връзката помежду им?

Двойка мирмикотки скочиха в стаята, оставиха пред него грижливо нарязана манна диня и чаша вода, а после изчезнаха. Ричард бе и гладен, и жаден. Няколко секунди след като бе привършил със закуската, двойката създания се завърна. С помощта на дланите на предните си крака мирмикотките му направиха знак да стане. Гледаше ги съсредоточено. Тези същите ли донесоха манните дини и водата? Прехвърли наум всички мирмикотки, които бе видял до този момент, включително и онези, с които се размина, когато се качваше с ескалатора. Не можеше да се сети за нито една отличителна или характерна черта, която да различава индивидите помежду им. Всички ли изглеждат еднакви? Тогава как се разпознават една друга?

Мирмикотките го изведоха в коридора и се втурнаха надясно по коридора. Страхотно — рече си Ричард и се завтече след тях, след като няколко минути се наслаждаваше на стойката им. Те сигурно си мислят, че всички човешки същества са атлети. На четиридесет метра пред него една от мирмикотките се спря. Не се извърна, но Ричард разбираше, че го наблюдава, защото и двете очни стълбчета бяха прегънати и сочеха към него.

— Идвам — извика той. — Но не мога да тичам толкова бързо.

Не след дълго Ричард проумя, че двойката чуждоземци го развеждат из обителта на мирмикотките. Обиколката бе планирана с логика. Първата спирка, много кратка, бе един склад за манни дини. Ричард видя как две вагонетки натоварени с манни дини се плъзгат по жлебовете в асансьор, подобен (или същия) като този, с който се бе спуснал предишния ден.

След още пет минути спортно ходене Ричард навлезе в съвършено различаващ се отдел от бърлогата на мирмикотките. Докато в предишната част стените бяха предимно металносиви или бели (като се изключеше неговата стая), тук и помещенията, и коридорите бяха богато украсени — с цветове, с геометрични фигури или и двете. В една просторна зала, приблизително с размерите на театър, се помещаваха три басейна, изпълнени с някаква течност. Тук имаше около стотина мирмикотки, половината от тях явно плуваха в басейните (над водата оставаха само стълбчетата с очите и горната част на черупките им). Другата половина или седяха на стеничките между басейните или се трупаха пред странна конструкция в далечния край на помещението.

Всъщност дали плуваха? Когато ги загледа по-отблизо, Ричард забеляза, че съществата изобщо не се движат из басейна. Просто се потапят на дадено място и остават под течността няколко минути. В два от басейните течността бе доста гъста, с консистенцията на хранителна земна кремсупа, а третият — прозрачен й бистър басейн — почти сигурно съдържаше вода. Ричард проследи как една от мирмикотките се премества от единия от гъстите басейни в този с водата и после в другия гъст басейн. Какво правят и защо ме доведоха тук?

Сякаш в отговор на този въпрос една от мирмикотките го потупа по гърба. Тя посочи Ричард, сетне басейните, сетне към устата на Ричард. Той нямаше никаква представа какво му казва. В резултат мирмикотката-водач се спусна по наклона към басейна и се потопи в единия от басейните с по-гъста течност. Когато се завърна, застана на задната двойка крайници и посочи към прищипванията между сегментите на мекото, кремаво коремче.

Очевидно за мирмикотките бе много важно Ричард да проумее какво става в басейните. При следващото спиране той стана свидетел как група мирмикотки и високотехнологични машини стриват някакъв влакнест материал, после го смесват с вода и други течности, за да произведат рядка каша, която приличаше на онази в басейните. Най-накрая единият от чуждоземците потопи пръст в кашата и после докосна устните на Ричард. Сигурно ми казват, че басейните са за хранене. Значи в края на краищата не ядат манните дини. Или най-малкото диетата им е по-разнообразна? Всичко това е много странно.

Скоро тичаха отново към друг отдалечен район на поселището. Тук Ричард видя тридесет или четиридесет по-дребни същества, очевидно млади мирмикотки. Под надзора на възрастни екземпляри те се занимаваха с различни неща. На външен вид малките приличаха на големите с едно изключение — нямаха черупки. Ричард заключи, че твърдото горно покритие вероятно се образува по съществата едва когато растежът им завърши. Предположи, че в момента наблюдава някакъв еквивалент на училищно обучение или отглеждане в детска градина, но, разбира се, нямаше начин да го провери. В едно обаче бе сигурен — чу младите да повтарят в един глас поредица от звуци, издадени от един възрастен екземпляр.

След това Ричард и неговите екскурзоводи се возиха на ескалатора. Някъде на двадесетото ниво съществата слязоха, прекосиха откритото преддверие, втурнаха се по коридора и спряха в просторен завод, изпълнен с мирмикотки и машини, заети с внушителен брой манипулации. Неговите водачи сякаш винаги бързаха, така че за Ричард бе трудно да проумее някои от процесите по-подробно. Заводът много приличаше на земните. Имаше различни шумове, миризми на химикали и метали, вой на разговарящи помежду си мирмикотки. На едно място Ричард видя двойка мирмикотки да поправят товарен кран, подобен на машината, която бе видял предишния ден в склада за манни дини.

В един от ъглите на фабриката имаше специална зона, която бе отделена от останалата дейност. Макар водачите му да не тръгнаха в тази посока, любопитството на Ричард бе възбудено. Никой не го спря, когато пресече бариерата към тази зона. В голям куб една мирмикотка наблюдаваше автоматизиран производствен процес.

От едната посока на конвейерна лента в помещението постъпваха дълги, тънки, начленени парчета лек метал или пластмаса. На друг конвейер, от съседен куб, постъпваха малки сфери с диаметър около два сантиметра. Там, където лентите се сливаха една в друга, от тавана висеше една голяма правоъгълна машина, поместена в рамка. Тя се спускаше върху частите, издавайки характерен всмукващ звук. Тридесет секунди по-късно мирмикотката караше машината да се отдръпне и на лентата падаха двойка многокраки, с крачка, сгънати около тялото. Сетне те скачаха в кутия, наподобяваща картон за яйца.

Ричард видя как процесът се повтаря неколкократно. Беше омагьосан. А също и леко удивен. Значи мирмикотките правят многокраките. И картите. А може би и космическите кораби — там, откъдето идват те и птицеподобните. Що за чудо е това? Някакъв съвременен вид симбиоза?

Разтърси глава, а сглобяването на многокраки пред очите му продължаваше. Мигове по-късно чу мирмикотки наблизо до себе си. Извърна се. Един от неговите водачи му протягаше резен манна диня.

Ричард бе изтощен. Не знаеше от колко време обикалят, но му се струваше, че са минали часове.

Не бе възможно да обобщи всичко, което бе видял. След пътуване с малкия асансьор до горните етажи на обителта на мирмикотките, където той не само посети болницата за птицеподобни, оборудвана и обслужвана от мирмикотки, но и видя как птиците се излюпват от кафяви, кожести яйца под зоркия контрол на мирмикотките, Ричард вече бе убеден, че между двата вида съществуват сложни симбиотични отношения. Но защо? — питаше се, докато си отдъхваше край ескалатора. — Птицеподобните очевидно се облагодетелстват от мирмикотките. Но какво получават тези гигантски мравки от птицеподобните?

Неговите водачи го поведоха по широк коридор към голяма врата, отдалечена на няколкостотин метра. Този път поне не препускаха. Когато приближиха, от по-малките странични коридори към тях се присъединиха още три мирмикотки. Съществата поведоха разговор на високочестотния си език. В един миг и петимата млъкнаха. Ричард предположи, че е възникнало някакво недоразумение. Докато разговаряха, той ги бе изучавал внимателно — особено лицата. Дори бръчиците и гънките около звукоиздаващото отверстие и овалните очи бяха едни и същи при различните индивиди. Не съществуваше абсолютно никакъв начин да се разпознае една определена мирмикотка.

Най-накрая цялата група отново се отправи към вратата. Отдалеч Ричард не бе преценил точно размерите й. Сега, когато я наближиха, той видя, че е висока дванадесет-петнадесет метра и широка повече от три. Повърхността й бе покрита със сложна и изящна резба. Акцентът на това произведение на изкуството падаше върху един квадрат — украса, съставена от четири пана: в горния ляв квадрант птицеподобно в полет, в горния десен — манна диня, в долната лява част бягаща мирмикотка, а в долната дясна част нещо, което наподобяваше захарен памук с разхвърляни из него плътни групички бучки.

Ричард спря пред творбата с възхищение. Отначало изпита смътното усещане, че и преди е виждал тази врата, или поне модела, но си каза, че това е невъзможно. Обаче докато прокарваше пръсти по изваяната фигурка на мирмикотката, паметта му внезапно се пробуди. Да — помисли възбудено. — Разбира се. В задната част на леговището на птицеподобните на РАМА II. Точно там стана пожарът.

Мигове по-късно вратата се отвори и Ричард бе въведен в нещо, което наподобяваше просторна подземна катедрала. Помещението бе с височина над петдесет метра. В основни линии формата на пода бе кръгла, с диаметър около тридесет метра. Отстрани бяха разположени шест отделни ниши. Стените предизвикваха замайване. На практика всеки квадратен сантиметър съдържаше скулптури или стенописи, играещи ролята на фон — изработени педантично и с акцент върху детайлите. Красотата спираше дъха.

В центъра на катедралата се намираше платформа, на която стоеше изправена една мирмикотка и говореше. Под нея се бяха наредили още десетина, застанали на задните си четири крайника. Те наблюдаваха оратора със задълбочено внимание.

Докато обикаляше помещението, Ричард осъзна, че стенната украса, която започваше на около осемдесет сантиметра над пода и представляваше ивица с метър ширина, разказва свързана история. Бавно проследи това произведение на изкуството, докато стигна до мястото, за което смяташе, че е начало на разказа. Всичко започваше със скулптурно изображение на манна диня. На следващите три пана се представяше как нещо вътре в динята нараства. Каквото и да бе то, на второто пано бе представено много малко, но на четвъртото заемаше почти цялата вътрешност на манната диня.

На петото пано миниатюрна главичка с две млечни овални очи, зачатъци на стълбчета и малко кръгло отверстие под очите, си пробиваше път навън от динята. Шестата структура, която показваше млада мирмикотка, същата като онези, които бе видял по-рано този ден, потвърди подозрението, което се бе зародило у него, докато следваше украсата. Всемогъщи Боже, в това няма никакъв смисъл. Птицеподобните ядат дините… Ами че мирмикотките дори и мен нахраниха с тях… Какво всъщност става?

Ричард бе толкова удивен от своето разкритие (и толкова изморен от цялото тичане по време на обиколката), че седна на пода пред скулптурата на младата мирмикотка. Опита се да проумее отношенията между птицеподобните и мирмикотките. Макар да знаеше, че видовете често живеят заедно, за да подобрят шансовете си за оцеляване, той не можеше да цитира пример за подобна симбиоза на Земята. Как бе възможно един вид да остане дружелюбен към друг, когато яйцата му са единствената храна за този друг вид? Ричард заключи, че това, което би считал за фундаментални биологични принципи, е неприложимо за птицеподобните и мирмикотките.

Докато Ричард премисляше странните новости, които бе научил, около него се събра група мирмикотки. Всички те му правеха знаци да се изправи. Минута по-късно той вече ги следваше по виещата се пътека, която водеше към срещуположната страна на помещението и полегато се спускаше към специалната крипта в подземието на катедралата.

За първи път откакто Ричард бе влязъл в тази обител, осветлението бе мъжделиво. Мирмикотките около него се движеха бавно, едва ли не с благоговение. Вървяха по широк коридор със сводест таван. В другия му край се намираше двукрила врата, която се отваряше към просторно помещение, изпълнено с мека бяла материя. От разстояние тя изглеждаше като памук и въпреки че бе плътно струпана, повечето от отделните нишки, които я съставяха, бяха изключително тънки. Тук-таме при събирането на влакната се образуваха туфи или ганглии, които бяха пръснати из целия обем на бялата материя, без да се подчиняват на някаква закономерност.

Ричард и мирмикотките се спряха в преддверието, на около метър от мястото, където започваше бялата материя. Меката й мрежа се простираше във всички посоки, докъдето, стигаше окото. Докато Ричард изучаваше сложната плетеница, елементите на материята започнаха много бавно да се движат, оформяйки алея, която се явяваше продължение на преддверието и прохода. Жива е — помисли си Ричард. Сърцето му препускаше при вида на всичко това.

Пет минути по-късно се бе оформила достатъчно широка алея, така че един човек да мине по нея и да навлезе на десет метра навътре в материята. Заобикалящите го мирмикотки до една сочеха памучната паяжина. Ричард заклати глава. Съжалявам, приятелчета — искаше да каже, — но в създалата се ситуация има нещо, което не ми се нрави. Така че пропускам тази част от обиколката, ако нямате нищо против.

Мирмикотките продължаваха да сочат натам. Ричард нямаше избор и го знаеше. Какво ще ми направи? — запита се, когато пристъпи напред. — Ще ме изяде ли? Затова ли беше всичко? Няма никаква логика.

Той се извърна. Мирмикотките не бяха помръднали. Ричард пое дълбоко дъх и измина десетте метра до мястото, където можеше да се пресегне и да докосне един от странните ганглии на живата мрежа. Докато внимателно изучаваше ганглийна, материята около него започна да се движи отново. Ричард мигом се обърна и видя, че алеята се затваря. Силно разтревожен, той се опита да побегне назад към коридора, но това бе напразно губене на сили. Мрежата го хвана в капан и той се предаде, готов да приеме каквото и да му се случи.

Докато паяжината го обвиваше, стоеше без да помръдне.

Миниатюрните елементи, наподобяващи влакънца, бяха дебели около милиметър. Бавно и методично те покриваха тялото му. Чакай, чакай. Ще ме задушиш! Но странно, макар стотиците нишки да бяха вече обвили главата и лицето му, той не изпитваше никакво затруднение с дишането.

Преди ръцете му окончателно да се обездвижат Ричард се опита да измъкне един от мъничките елементи. Това бе почти непосилна задача. Влакънцата едновременно го обхващаха и се вмъкваха под кожата му. След много дърпане той най-сетне успя да освободи един малък участък от предмишницата си от белите нишки, но оттам взе да сълзи кръв. Ричард огледа тялото си и пресметна, че сигурно над милион частици от живата мрежа вече са навлезли под епидермиса на тялото му. Изтръпна при тази мисъл.

Все още бе удивен, че не се задушава. Когато умът му започна да се пита как ли стига въздухът до него през паяжината, в главата му прозвуча друг глас. Престани с опитите си да анализираш всичко — каза той. — Така или иначе никога няма да го разбереш. Поне веднъж в живота си просто се отпусни и преживей невероятното приключение.

5.

Ричард отново бе изгубил всякаква представа за времето. По някое време през дните (или може би бяха седмици?), в които бе живял във вътрешността на чуждоземната мрежа, той бе променил положението на тялото си. През една от първите му дремки мрежата бе смъкнала и дрехите му. Сега Ричард лежеше по гръб, поддържан от изключително плътен участък фина мрежа, която обвиваше тялото му.

Мозъкът му вече не си задаваше въпроса как успява да преживее. По някакъв начин винаги щом изпиташе глад или жажда, нуждата му беше бързо задоволявана. Изпражненията също изчезваха за минути. Дишаше с лекота, макар да бе изцяло обвит от живата паяжина.

Много от часовете, в които бе в съзнание, Ричард прекара в изучаване на съществото около себе си. При по-внимателно вглеждане можеше да забележи, че миниатюрните елементи се движат постоянно. Структурата на мрежата около него се изменяше много бавно, но сигурно. Ричард мислено очерта траекториите на ганглиите, които можеше да види. В един момент три отделни ганглии се приближиха до него и образуваха триъгълник над главата му.

Мрежата бе изработила равномерен цикъл на взаимовръзка с Ричард. Петнадесет до двадесет часа оставаше свързана с него чрез хилядите нишки, а после за няколко часа напълно го освобождаваше. Когато не беше свързан с паяжината той винаги спеше, без да сънува. Ако се случеше да се събуди и все още да не е свързан с нея, бе лишен от сетива и апатичен. Но всеки път, когато влакънцата започваха да се увиват около него, той изпитваше нов прилив на енергия.

Ако заспеше, докато бе свързан с мрежата, сънищата му бяха ярки и изпълнени с действие. Никога по-рано не бе сънувал толкова и често се бе надсмивал на Никол заради нейната загриженост от някой по-особен сън. Но сега образите, които се раждаха по време на неговия сън бяха толкова сложни, а в някои случаи фантастични, че той започна да разбира защо Никол им бе обръщала толкова голямо внимание. Една нощ сънуваше, че е все още юноша и гледа постановката на „Както ви се харесва“ в родния си град Стратфорд на Ейвън. Русокосата красавица, която играеше Розалинда, слезе от сцената и прошепна в ухото му:

— Ти ли си Ричард Уейкфийлд?

— Да — отвърна той.

Актрисата започна да го целува, най-напред бавно, после все по-страстно, а енергичният й, гъделичкащ език се гърчеше в устата му. Почувства прилив на непреодолимо желание и сетне изведнъж се събуди, странно притеснен както от голотата, така и от ерекцията си. „Защо беше всичко това?“ — чудеше се Ричард, неволно повтаряйки фразата, която толкова пъти бе чувал от Никол.

На някакъв етап от неговото пленничество спомените за Никол станаха по-ясни, по-отчетливи. За свое учудване Ричард установи, че в отсъствието на други дразнители при пълна концентрация може да си възстанови цялостен разговор с Никол, включително такива подробности като мимиките, които тя правеше, за да подчертае важните места в изречението. При продължителната самота във вътрешността на паяжината Ричард често се чувстваше изоставен, а живите спомени правеха липсата на любимата жена още по-тежка.

Образите на децата бяха също толкова ярки. И те му липсваха, особено Кати. Припомни си последния разговор със своята любимка няколко дни преди сватбата, когато тя се бе върнала да вземе някакви дрехи. Кати бе потисната, нуждаеше се от подкрепа, но Ричард не успя да й помогне. ПРОСТО НИ ЛИПСВАШЕ ВРЪЗКА. Последният спомен за Кати — млада, сексапилна жена — бе заместен от този на дръзко десетгодишно момиченце, подскачащо по площадите на Ню Йорк. Противопоставянето на двата образа породи у Ричард чувството за огромна загуба. След като се събуди, вече не се чувствах спокоен с нея — осъзна с въздишка. — Продължавах да искам малкото си момиченце.

Бистротата на спомените свързани с Никол и Кати убеди Ричард, че с ума му става нещо необикновено. Установи също така, че може съвсем точно да си припомни резултата от всеки четвъртфинал за Световната купа, а също за полуфиналите и на финалите. И всичко това за периода от 2174 до 2190. Някога като млад Ричард наистина помнеше цялата тази ненужна информация, защото бе страстен футболен запалянко. Но после през годините, предшестващи изстрелването на Нютон, мозъкът му бе претъпкан с толкова нови неща, че често не бе в състояние да си припомни дори участниците в някой ключов мач за Световната купа.

Изображенията от спомените му ставаха все по-ясни, а заедно с това Ричард откри, че си припомня и чувствата, свързани с тези образи. Сякаш отново преживяваше всичко изцяло. В един от периодите на възстановяване на миналото той си припомни не само завладяващата любов и обожание, които бе изпитал, когато за първи път видя Сара Тайдингс на сцената, но също трепета и възбудата от тяхното ухажване, включително и разюзданата страст на първата им любовна нощ. Тогава той бе останал без дъх; но и сега, много години по-късно, обвит от едно извънземно същество, наподобяващо плетеница от нерви, Ричард реагира не по-малко експлозивно.

Много скоро настъпи моментът, когато Ричард сякаш вече нямаше власт кои спомени да изплуват в мислите му. В началото вярваше, че нарочно си е припомнил Никол, децата, дори ухажването на младата Сара Тайдингс, само и само да не е нещастен. Сега — представяше си, че разговаря с мрежата — когато ти опресни паметта ми… Господ знае по какви причини сякаш започваш да я изучаваш.

Часове наред Ричард се наслаждаваше от насилственото изчитане на спомените си и особено на откъсите, които обхващаха дните на неговото студентство в Кеймбридж и Космическата Академия, когато всичко бе пропито с непрекъсната наслада от новите познания. Квантовата физика, камбрианската експлозия, теорията на относителността, статистиката, дори отдавна забравените думи от уроците по немски — всичко това припомни на Ричард колко много от щастливите му дни се дължаха на възбудата от учението. В друго, доставящо особено удоволствие възпоминание, мислите му скачаха с лекота от пиеса на пиеса — направи преглед на всяко живо представление на Шекспир, на което бе присъствал от десет до седемнадесетгодишна възраст. Всеки човек има нужда от герой — помисли Ричард, след като платното от сцени бе изчезнало, — Като стимул да даде най-доброто от себе си. Моят герой бе Уилям Шекспир.

Някои от спомените бяха болезнени, особено онези от детството. В един от тях Ричард отново бе на осем години и седеше на пейката край малката маса в семейната трапезария. Атмосферата бе напрегната. Баща му, пиян и ядосан на света, ги гледаше свирепо, докато те се хранеха в мълчание. По невнимание Ричард разля малко супа и секунда по-късно ръката на баща му го зашлеви силно по бузата, прекатури го от пейката и го запрати в ъгъла на стаята, разтърсен от ужас и шок. Не се беше сещал за този миг от години. Ричард не успя да сдържи сълзите си, когато си припомни колко безпомощен и уплашен се чувстваше навремето около своя невротичен и злоупотребяващ с властта си баща.

Един ден неочаквано започна да си възстановява детайли от дългата одисея из РАМА II и страхотното главоболие едва не го ослепи. Видя се в странно помещение, заобиколен от три или четири октопаяка. В него бяха имплантирани десетина датчици и други инструменти. Течеше някакъв опит.

— Спри, спри — изкрещя Ричард и с внезапната си възбуда разруши мисловната картина. — Главата ми се пръска!

Като по някакво чудо главоболието започна да намалява и в спомените си той отново се озова сред октопаяците. Припомни си дългите дни на разни тестове и дребните живи същества, които бяха въведени в тялото му. Припомни си също и особена поредица от сексуални експерименти, в които бе подложен на разни видове външна стимулация след еякулация.

Ричард бе стреснат от тези нови възпоминания. Никога по-рано не бе имал достъп до тях, никога, откакто се бе събудил от комата, в която го откри семейството му в Ню Йорк. Сега си спомням и други неща за октопаяците — помисли развълнуван. — Те разговаряха чрез цветове, които се извиваха около главата им. В основни линии бяха приятелски настроени, но бяха твърдо решени да научат всичко възможно за мен. Те…

Мислената картина изчезна и главоболието се върна. Влакънцата от мрежата, току-що се бяха отдръпнали. Ричард бе изтощен и бързо заспа.

След много дни на следващи един след друг спомени изчитането рязко прекъсна; Мислите на Ричард, вече не бяха движени от действаща външна сила. Продължителни периоди от време влакънцата оставаха неприкачени.

Мина седмица, без да се случи нищо. През втората седмица обаче на двадесетина сантиметра от главата на Ричард започна да се развива един необичайно кръгъл и много по-нагъсто обвит от останалите, нормални струпвания, ганглиен. Нарастването му продължи, докато стигна размера на баскетболна топка. Малко след това огромното кълбо простря стотици нишки, които пронизаха кожата по цялата обиколка на главата му. Най-накрая — помисли Ричард, пренебрегвайки болката, причинена от нашествието на влакънцата в мозъка му — ще разбера за какво е било всичко.

Тутакси пред погледа му изплуваха някакви картини, макар че бяха толкова неясни, че не можеше да различи нищо. Много скоро обаче качеството на мисловната картина се подобри, защото той изнамери сполучлив, примитивен начин да контактува с паяжината. В мига, когато в мозъка му се появи първото изображение, Ричард заключи, че мрежата, която дни наред бе чела записаното в мислите му, сега се опитва да напише нещо там. Но очевидно паяжината нямаше как да измери качеството на изображението, което получаваше Ричард. Спомняйки си за посещенията при очния лекар, когато бе момче, и схемата за свръзка, чийто краен резултат бяха уточнените контактни лещи, Ричард използва пръстите си, за да покаже на мрежата кога промяната в процеса на предаване прави образа по-ясен или по-лош. По този начин скоро бе в състояние да „види“ това, което чуждоземците се опитваха да му покажат.

Първото изображение бе снимка на планета, направена от космически кораб. Светът бе закрит от облаци, имаше две луни-лилипути и една далечна, самотна жълта звезда като източник на светлина и топлина: това бе очевидно — родната планета на присадената паяжина. Редицата от последвали картини разкри пред Ричард разнообразни ландшафти от нея.

В родния свят на присадките мъглата бе вездесъща. На повечето изображения под нея се виждаше кафява, лишена от камък, гола повърхност. Само по крайбрежната ивица, където безплодната почва се срещаше със зелените води на езера й океани, имаше някакви признаци на живот. В един от тези оазиси Ричард видя не само птицеподобни, но и впечатляващ калейдоскоп от други живи същества. Той можеше да прекара дни в изучаването само на една или две от тези картини, но тяхната последователност и скоростта на редуване не бе в негов контрол. Беше сигурен, че мрежата цели нещо с този разговор и първите картини са само едно въведение.

На всички останали изображения се представяше или птицеподобно, или мирмикотка, или присадена паяжина, или съчетание от четирите. Както се разбираше, всички сцени изобразяваха „нормалния живот“ на родната им планета и бяха примери на обща тема „симбиоза между видовете“. На някои от картините бе показано как птицеподобните защитават подземните колонии на мирмикотките и присадките от нашествието на малки животни и растения. Други представяха как мирмикотките се грижат за новоизлюпените птицеподобни или как превозват големи количества манна диня до могила на птиците.

Ричард се обърка, когато видя няколко картини, изобразяващи манни дини, заровени във вътрешността на присадените паяжини. Защо ли мирмикотките ще залагат яйцата си тук? За защита? Или може би тази странна паяжина е някакъв вид мислеща планета?

От видяното дотук у Ричард бе създадено непоклатимото убеждение, че в йерархичен смисъл присадките са доминиращия вид от трите. Всички картини подсказваха, че както мирмикотките, така и птицеподобните почитат паяжинестите същества. Да не би по някакъв начин тези мрежи да мислят за всичко вместо мирмикотките и птицеподобните? — питаше се той. — Какви невероятни симбиотични отношения… Как, за бога, са могли да се развият?

В поредицата, която му бе представена, имаше няколко хиляди кадъра. След като бе повторена два пъти, нишките се отделиха от Ричард и се завърнаха в гигантския ганглиен. В последвалите дни Ричард бе оставен в основни линии сам, а връзките му с неговия домакин бяха ограничени до тези, необходими да преживее.

Когато в паяжината се образува алея и Ричард можа да види вратата, през която бе влязъл преди толкова много седмици, той си помисли, че ще бъде освободен. Моменталната му радост бе тутакси угасена. Още при първия опит да се помръдне, присадената мрежа затегна хватката около тялото му.

Тогава защо е тази алея? Докато Ричард наблюдаваше, откъм коридора пристъпи тройка мирмикотки. Съществото в средата бе с два счупени крака и задният му сегмент бе премазан, сякаш, през него бе минала кола или камион. Съпровождащите го мирмикотки внесоха неподвижния си другар в паяжината и напуснаха. Само след секунди присадката започна да се увива около новопристигналия.

Ричард се намираше на около два метра от мирмикотката-инвалид. Пространството между него и нараненото същество се оголи напълно от нишки и кълбета. Никога преди не бе виждал такава празнина в присадката. Значи моето обучение продължава — задълбочи се той. — И какво се предполага, че ще науча сега? Че присадките са лекари за мирмикотките, така както онези са лекари за птицеподобните?

Паяжината не ограничи вниманието си само до наранените части на мирмикотката. По време на този продължителен период на бодърстване Ричард наблюдаваше как мрежата всъщност цялостно обвива съществото в пълен пашкул. Същевременно едрият ганглиен, който се намираше в непосредствена близост до Ричард, се придвижи над пашкула.

По-късно, след като бе поспал, Ричард забеляза, че ганглиенът се е завърнал при него. Пашкулът от другата страна на празнината почти бе приключел с размотаването. Сърдечният ритъм на Ричард се учести, когато видя пашкула да изчезва съвсем, а нямаше и следа от мирмикотката.

Не му остана много време да се чуди какво се е случило с нея. Само след минути нишките на големия ганглиен бяха отново свързани с черепа му и в мозъка му започна нов филм. На първото изображение Ричард видя петима човеци да лагеруват на брега на рова във вътрешността на обителта на птицеподобните. Те се хранеха. Край тях беше струпано внушително количество оръжия, включително две картечници.

Последвалите картини показваха хора в атака из цялото поселище. Две от по-първите сцени бяха особено отблъскващи. Първата изобразяваше младо птицеподобно — главата му бе откъсната в полет и то падаше към земята. Двойка човеци със задоволство се поздравяваха помежду си в долния ляв ъгъл на същото изображение. Втората представляваше голяма квадратна дупка в един от тревните участъци на зеления район. Вътре в нея се виждаха останки от няколко птицеподобни. Човек с ръчна количка, съдържаща още два трупа на птицеподобни, се приближаваше отляво към масовия гроб.

Ричард се изуми от това, което видя. Истински или не — чудеше се той, — Що за изображения са това? И защо му ги показват сега? Набързо направи преглед на последните събития в своя присаден свят и дълбоко потресен заключи, че осакатената мирмикотка е видяла всичко това. По някакъв начин наподобяващото паяжина същество бе изтеглило изображенията от ума на мирмикотката и ги предаваше в мозъка на Ричард.

Веднъж разбрал какво му се представя, Ричард започна да обръща по-голямо внимание на самите, картини. Изпадна в неконтролируема ярост от нашествието и клането, което видя. В едно от последните изображения три човешки същества-войници нахлуха в комплекс апартаменти на птицеподобните във вътрешността на кафявия цилиндър. Нямаше оцелели.

Тези нещастни същества са обречени и го знаят…

Очите му неочаквано се изпълниха със сълзи. Обзе го дълбока тъга, каквато не бе изпитвал никога. Осъзнаваше, че представители на неговия собствен вид систематично изтребват птицеподобните. Не, не! — извика мълчаливо. — Спрете, моля ви, спрете. Тези птицеподобни възвестяват чудото на химическите вещества, издигнати до съзнание. Те са като нас. Те са наши братя.

През следващите НЯКОЛКО секунди хилядите срещи и контакти на Ричард с наподобяващите птици същества нахлуха в паметта му й изместиха имплантираните образи. Те спасиха живота ми. — Мислите му се концентрираха върху отдавнашния полет над Цилиндричното море. — Без абсолютно никаква лична изгода. Кой човек би направил такова добро на едно птицеподобно? — запита се с горчивина.

Рядко в живота си Ричард бе плакал на глас. Но тъгата за птицеподобните го надви. Докато хълцаше, през главата му се изнизаха всички преживявания, откак бе влязъл в тяхното поселище. Сети се за неочакваната промяна в отношението им към него и последвалото прехвърляне във владение на мирмикотките. След това дойде обиколката и най-накрая настаняването ми тук… Очевидно искат да ми съобщят нещо… Но защо?

В този миг го озари просветление, толкова проникновено, че сълзите отново нахлуха в очите му. Защото са отчаяни — отговори си сам. — Молят ме за помощ.

6.

Във вътрешността на мрежата отново се образува обширно празно пространство. Ричард внимателно следеше как от другата страна на празнината тридесет малки ганглии се подреждат в кълбо с диаметър петдесет сантиметра. Едно необичайно дебело влакно свързваше всеки един от ганглиите с центъра на сферата. Първоначално във вътрешността на кълбото не се забелязваше нищо. Но след като ганглиите размениха местоположението си, на мястото на сферата Ричард видя миниатюрен зелен предмет, свързан чрез стотици микроскопични влакънца с останалата част на паяжината.

Той нарастваше много бавно. Ганглиите вече се бяха преместили на нови позиции, като всеки път повтаряха същата сферична конфигурация; внезапно Ричард осъзна, че растящият в присадката предмет е манна диня. Беше поразен. Не можеше да си представи как изчезналата мирмикотка може да е оставила яйца, за чието развитие бе необходимо толкова дълго време. И тогава те трябва да са били само няколко клетки. Ситни, ситни ембриони, зародили се по някакъв начин тук…

Прекъсна разсъжденията си, когато забеляза, че новите манни дини се развиват почти на двадесет метра от мястото, където мирмикотката бе превърната в пашкул. Значи тази паяжина е преместила яйцата? И после ги е пазила седмици наред?

Логическата половина на разума му започна да отхвърля хипотезата, че мирмикотката е оставила някакви яйца. Бавно започна да търси алтернативно обяснение — наблюдаваният процес е пример за биология, много по-сложна от тази, която се срещаше на Земята. Ами ако манните дини, мирмикотките и тази присадена паяжина са пример за един сложен вид?

Стреснат от рационалността на това съвсем просто обяснение, Ричард прекара два продължителни периода на бодърстване премисляйки всичко, което бе видял във втората обител. Докато наблюдаваше как от другата страна на празнината четирите манни дини нарастват, той си представи цикъл от метаморфози, в които те дават начало на мирмикотките. Те на свой ред идват да умрат и да добавят нова материя към присадената мрежа, която след това снася яйца на манни дини и процесът започва отново. Нищо от събитията, на които бе станал свидетел, не противоречеше на това обяснение. Но мозъкът на Ричард се пръскаше от хиляди въпроси — КАК се осъществява този сложен комплекс от метаморфози, и преди всичко ЗАЩО тези метаморфози бяха развили едно толкова сложно същество.

Повечето от академичните познания на Ричард бяха в областта, която той гордо назоваваше „точни науки“. Математиката и физиката бяха основните предмети в неговото обучение. Докато се мъчеше да разбере вероятния жизнен цикъл на съществото, в което живееше от много седмици, Ричард остана смаян от своята неосведоменост. Искаше му се да бе учил повече биология. Защото как бих могъл да им помогна? Нямам и най-малката представа откъде да започна!

Много по-късно Ричард щеше да си задава въпроса дали пък във времето на неговия престой тук присадката не само че четеше паметта му, но знаеше също и как да тълкува мислите му?

Няколко дни по-късно при него дойдоха посетители. Отново между мястото, на което се намираше и първоначалния вход в присадката се образува алея. Четири идентични мирмикотки тръгнаха по нея и направиха знак на Ричард да ги последва. Носеха дрехите му. Когато понечи да се помръдне, неговият чуждоземен домакин не се опита да го възпре. Краката му се сгъваха, но след като се облече, Ричард успя да последва мирмикотките обратно в коридора и в дълбините на кафявия цилиндър.

Виждаше се, че просторното помещение наскоро е преустроено. Внушителните Стенописи все още не бяха завършени. Докато мирмикотката-учител акцентираше важните моменти в рисунките, художниците продължаваха работата си по останалата част от стенописите. По време на първите уроци понякога в помещението се събираха до десетина същества, които скицираха или оцветяваха рисунките в другата част.

Едно-единствено посещение в стаята със стенописите бе достатъчно за Ричард, за да го убеди в тяхното предназначение. Всичко това бе създадено, за да му поднесат информация как да помогне на чуждоземния вид да оцелее. Очевидно извънземните бяха наясно, че ще бъдат завладени и унищожени от човеците. Стенописите в това помещение бяха техният опит да предоставят на Ричард информация, която може би щеше да му е нужна, за да ги спаси. Но щеше ли да успее да вникне във всичко?

И това произведение на изкуството бе великолепно. От време на време Ричард потискаше активността на лявата си мозъчна половина, която се опитваше да разгадае посланието на рисунките, така че дясното му полукълбо да може да оцени по достойнство таланта на художниците-мирмикотки. Съществата творяха изправени — задните две крачета на пода, а с предните четири работеха едновременно, скицирайки или оцветявайки. Разговаряха помежду си, очевидно си задаваха въпроси, но в никакъв случай не вдигаха толкова шум, че да пречат на Ричард.

Цялата първа половина от стенописите беше книга за биологията на чуждоземците. Тя доказваше, че в общи линии това, което бе предполагал за непознатите същества, е вярно. Основната поредица съдържаше над сто отделни рисунки. Двадесет и пет от тях отразяваха различни етапи от развитието на ембриона на мирмикотката и значително задълбочаваха познанията, които Ричард бе натрупал от скулптурите на тези същества в катедралата. Основните табла, които обясняваха ембриологичното развитие, бяха подредени в права линия, обикаляща всички стени. Под и над тези картини от главната поредица, бяха подредени поддържащи или допълнителни табла, повечето от които бяха извън възможностите му да ги проумее.

Например около една рисунка на манна диня, наскоро извадена от присадената паяжина, но все още без започнато развитие на мирмикотка във вътрешността й, беше подредено каре поддържащи рисунки. Ричард бе сигурен, че тези четири допълнителни картини се опитват да му дадат специфична информация за благоприятните условия на околната среда, необходими за да започне процесът на деление. Художниците-мирмикотки за съжаление бяха използвали сцени от своята родна планета. Те илюстрираха желаните условия с ландшафти, обвити в мъгла, с езера, с местната флора и фауна Ричард просто поклати глава, когато мирмикотката-лектор посочи тези картини.

Една скица, разположена над главната поредица картини, използваше слънца и луни като таблица за времето. От подреждането им Ричард разбра, че проявата на вида под формата на мирмикотка е много по-кратко в сравнение с това на присадката. Но не проумяваше нищо друго от това, което се опитваше да каже чертежът.

Освен това донякъде бе объркан и от числените съотношения между броя на различните форми на проява на вида. Бе ясно, че една манна диня поражда една мирмикотка (не бяха показани примери за близнене) и че присадката може да породи много манни дини. Но какво бе съотношението между присадките и мирмикотките? На едно от паната бе представена огромна присадка с повече от десет мирмикотки във вътрешността й, намиращи се на различен етап от превръщането им в пашкули. Какво показваше тази картина?

Ричард спеше в малка стаичка в близост до помещението със стенописите. Уроците му траеха от три до четири часа, след което го нахранваха и му разрешаваха да поспи. Понякога, докато влизаше в помещението, Ричард хвърляше поглед към все още недовършените стенописи в другата му част. В такива случаи осветлението тутакси загасваше. Мирмикотките искаха да са сигурни, че най-напред ще научи урока си по биология.

След приблизително десетина дни работата по втората половина стенописи бе привършена. Когато най-накрая му разрешиха да ги разгледа, Ричард бе поразен. Човеците и птицеподобните бяха пресъздадени с изключителна точност. Самият Ричард неколкократно се явяваше из рисунките. С дългата коса и брадата, и двете доста посивели, той едва се разпозна. На тези рисунки мога да мина за Христос — шегуваше се, докато бродеше из залата.

Част от останалите стенописи бяха исторически преглед на човешкото нахлуване в обителта на птицеподобните. Имаше много подробности, които Ричард не бе видял във филма, прожектиран от присадката в ума му, но не научи нищо съществено ново. За пореден път обаче той бе покрусен от ужасяващите детайли на продължаващото клане.

Картините провокираха един доста интересен въпрос. Защо съдържанието на тези стенописи не бе директно прехвърлено от присадката в ума му? Така щеше да се избегне необходимостта художниците-мирмикотки да полагат всичките тези усилия. Може би — потъна в размисъл Ричард — Присадката е само едно записващо устройство и е лишено от всякакво изображение. Може би тя е в състояние единствено да ми демонстрира това, което вече е видяла от някоя мирмикотка.

Останалата част от стенописите съвсем ясно даваше да се разбере за какво молят всички тези същества. На всяка от рисунките, на които бе изобразен, Ричард носеше на раменете си голяма синя торба. Тя беше с четири широки джоба — два отпред и два отзад. Във всеки имаше по една манна диня. Двата по-малки странични джоба съдържаха дълъг сребрист цилиндър и няколко покрити с кожа яйца на птицеподобни. Стенописите показваха и действията, които се очакваха от Ричард. Той щеше да напусне кафявия цилиндър през подземен изход и да излезе в зеления район, разположен на отсрещната страна на пръстена с белите постройки и тесния канал. Там, поет от двойка птицеподобни, трябваше да се спусне до брега на рова, където щеше да го вземе малка подводница. Подводницата щеше да се гмурне под стената на модула, да прекоси голямо пространство вода и да излезе на повърхността край брега на остров с много небостъргачи.

Докато изучаваше фреските, Ричард се усмихна. Значи Цилиндричното море и Ню Йорк са все още тук. Припомни си какво бе казал Орелът за ненужните промени из РАМА. Това означава, че може би и Бялата стая също е тук.

Имаше още много допълнителни рисунки, които заобикаляха основната поредица картини, изобразяващи бягството на Ричард. Някои от тях даваха допълнителни сведения за чуждоземните растения и животни в зеления район, други инструктираха с точност как да се управлява подводницата. Когато Ричард се опита да пренесе на малкия портативен компютър от Нютон онази част от информацията, която считаше за най-важна, неговият учител внезапно стана нетърпелив. Ричард се запита дали кризисната обстановка не се е влошила още повече.

На следващия ден, след продължителен сън, Ричард получи торбата си и бе въведен от своите домакини в помещението с бялата присадка. Четирите манни дини, чийто растеж бе наблюдавал преди две седмици, вече бяха извадени от мрежата; нагласиха ги в торбата му. Те бяха доста тежки. По негова преценка тежаха общо двадесет килограма. После една от мирмикотките използва инструмент, наподобяващ голяма ножица, за да отреже от присадката едно цилиндрично парче, съдържащо четири ганглии и техните влакна. Този материал бе поставен в сребърна тръба и мушнат в един от по-малките странични джобове. Яйцата на птицеподобните бяха натъкмени последни.

Ричард си пое дълбоко дъх. Това трябва да е сбогуване — мина му през ума, когато една от мирмикотките посочи коридора. По някаква причина се сети за твърдението на Най Уатанабе, че тайванският поздрав wai — лек поклон с допрени една до друга пред гърдите длани — е универсален израз на уважение. Усмихвайки се вътрешно Ричард направи един wai в посока на петте мирмикотки, които го заобикаляха. За негово удивление всяка една от тях събра предните две двойки крачка пред коремчето си и направи също лек поклон.

Дълбоко подземие на кафявия цилиндър бе явно ненаселено. След като напуснаха помещението с присадката, Ричард и неговия водач минаха покрай много други мирмикотки, особено докато се намираха в близост с преддверието, но след като се отправиха към подземието по наклонената рампа, не срещнаха жива душа.

Водачът на Ричард изпрати пред тях едно многокрако. То се спусна по последния тесен участък на тунела и изскочи навън в зеления район през арковидния авариен изход. Когато се завърна, няколко секунди остана на главата на мирмикотката и след това скочи на пода. Водачът кимна на Ричард да продължи.

Отвън, в зеления район, Ричард бе посрещнат от две едри птицеподобни, които тутакси излетяха. Едното от тях имаше на крилото си отблъскващ белег, сякаш бе брулено с дъжд от куршуми. Ричард се озова в средно гъста гора, а заобикалящите го дървета бяха с височина от три или четири метра. Макар че не бе твърде светло, той без много усилия откри пътеката и последва птицеподобните, които летяха над него. От време на време се чуваше далечна, рядка стрелба.

Първите петнадесет минути изтекоха без произшествия. Гората се разреди. Ричард тъкмо бе изчислил, че след около десетина минути трябва да стигне до брега на рова, където щеше да го чака подводницата, когато без всякакво предупреждение на около стотина метра от него се разнесе стрелба. Едно от водещите птицеподобни се сгромоляса на земята. Другото изчезна. Ричард се скри в един по-гъсто обрасъл участък тъкмо когато войниците се приближиха в неговата посока.

— Два пръстена, със сигурност — рече единият. — Може би дори три… С тях за тази седмица стават общо двадесет.

— Дявол го взел, човече, не беше никак спортсменско. Не би трябвало да се зачита. Проклетата птица дори не знаеше, че си тук.

— Това си е неин проблем, а не мой. Все пак ще броя и нейните пръстени. А, ето я… По дяволите, само два са.

Мъжете бяха само на петнадесет метра от Рихард. Повече от пет минути той не помръдна, не смееше дори да диша. Междувременно войниците останаха в съседство с трупа на птицеподобното. Пушеха и разговаряха за войната.

Десният крак на Ричард започна да изтръпва. Много внимателно премести тежестта си, убеден, че ще отпусне схванатия мускул, но от това болката само се усили още повече. Най-накрая погледна надолу и за свой ужас установи, че едно от наподобяващите гризачи същества, които бе видял на фреските, е прояло това, което бе останало от обувката му и сега му дъвчеше стъпалото. Ричард се опита да го отърси — енергично, но безшумно. Не постигна кой знае какъв успех. Гризачът пусна крака му, но войниците чуха шума и се придвижиха към него.

Ричард не бе в състояние да тича. Дори ако имаше път за бягство, допълнителният багаж, който носеше, щеше да го направи лесна плячка за войниците. След около минута единият от тях изкрещя.

— Тука, Брус. Мисля, че в този шубрак има нещо.

Човекът бе насочил пушката към Ричард.

— Не стреляй. Човек съм.

Вторият войник току-що се бе присъединил към своя другар.

— Какво, по дяволите, правиш тука сам?

— Пътешествам — отвърна Ричард.

— Да не си откачил? — попита първият войник. — Я излез. Дай да те видим.

Ричард се измъкна от храсталака. Дори и в здрача сигурно представляваше странна гледка, с дългата коса и брада, и издутото синьо яке.

— Исусе Христе… Кой, по дяволите, си ти?… Къде ти е униформата?

— Той не е никакъв войник — обади се другият мъж, който все още се взираше в Ричард. — Този е откачалка… Сигурно е избягал от изолатора в Авалон и е попаднал тука по погрешка. Хей, гъз, не знаеш ли, че тука е опасно? Могат да те убият…

— Виж му джобовете — прекъсна първият войник. — Носи четири огромни манни дини…

Ударът откъм небето бе внезапен. Наброяваха над десет едри екземпляра и обхванати от ярост, надаваха крясъци, докато нападаха. Двамата войници бяха свалени на земята. Ричард побягна. Едно от птицеподобните се приземи върху лицето на войника и започна да го разкъсва с нокти. Разнесе се стрелба, когато другите войници от околността дочули врявата, дотичаха на помощ на патрула.

Ричард не знаеше как ще открие подводницата. Спусна се надолу по хълма, колкото му държаха краката и до колкото му позволяваше тежестта. Стрелбата зад него се усили. Чу писъците от болка, издавани от войниците, и предсмъртните крясъци на птицеподобните.

Намери рова, но от подводницата нямаше и следа. Ричард чуваше човешки гласове, които се приближаваха надолу по хълма. Тъкмо бе започнал да се паникьосва и чу кратко изкряскване откъм големия храст вдясно. Покрай главата му прелетя големият водач с четирите кобалтови пръстена. Летеше ниско над земята и продължи наляво по брега на рова.

След още три минути откриха малката подводница. Вече се бяха потопили, когато хората изникнаха на откритото пространство на зеления район. Ричард свали жилетката-торба и я постави зад себе си в малкото отделение за управление. Хвърли поглед на придружителя си и опита няколко фрази на наподобяващия бръщолевене език. Водачът на птицеподобните му отвърна, много бавно и много отчетливо, с нещо като „Ние всички ти благодарим много.“

Пътуването им отне малко повече от час. Ричард и птицеподобното почти не говореха. През първата половина на пътешествието Ричард много внимателно наблюдаваше как водачът управлява подводницата. Отбеляза си някои неща в компютъра и по време на втория етап от пътуването дори за малко пое управлението. Когато не бе прекалено зает с нещо, мозъкът на Ричард непрекъснато си задаваше въпроси за всичко, което бе преживял във втората обител. Преди всичко искаше да знае защо именно ТОЙ, а не например някоя мирмикотка се намира в подводницата с маниите дини и отрязъка присадка. Сигурно изпускам нещо.

Скоро след това подводницата изплува и Ричард се намери на позната почва. Небостъргачите на Ню Йорк се изправяха над него.

— Слава богу — изрече високо на глас, докато изнасяше тежката торба на брега.

Водачът на птицеподобните закотви подводницата току до брега и набързо се приготви да тръгне. Завъртя се в кръг, направи поклон към Ричард и сетне пое на север. Докато наблюдаваше как наподобяващото птица същество отлита, Ричард осъзна, че е застанал на абсолютно същото място, където той и Никол бяха чакали преди много, много години, на РАМА II, трите птицеподобни да ги пренесат над Цилиндричното море към свободата.

7.

Още от първата секунда от престоя на Ричард върху територията на Ню Йорк милиарди, милиарди данни информация се получиха от безкрайно малките рамиански сензори, разпръснати из целия гигантски космически кораб. Тази информация се предаваше, все така в реално време, до местните центрове за обработка на данни. Събираше се там, докато настъпеше определеният час да бъде предадена на централния телекомуникационен процесор, погребан под Южния полуцилиндър.

Всяка секунда от всеки час на всеки ден рамианските сензори събираха тези стотици милиарди, милиони частици информация. В телекомуникационния процесор данните биваха класифицирани, пресявани, анализирани, свивани и складирани в записващи устройства, чийто индивидуални компоненти бяха по-малки от атом. След складирането до данните имаха достъп около десетина разпределени процесора, всеки от които управляваше различни функции, а всички заедно — космическия кораб РАМА. Хиляди алгоритми обхващаха процесорите, сетне обработваха данните, извличаха текуща и синтезирана информация в подготовка на обичайното, редовно програмирано изстрелване на информация, което предаваше състоянието на мисията на Разума към Пресечната точка.

Изстрелваните данни съдържаха смесица от необработена, свита и синтезирана информация, в зависимост отточния формат, избран от различните процесори. Най-важната част от всяко изстрелване бе описателният доклад, в който единният, но разхвърлян из цялата РАМА разум представяше динамиката на мисията в приоритетен вид. Останалата част се състоеше предимно от съпътстваща информация, измервания, образи, данни от сензорите, която или осигуряваше допълнителни фонови данни, или пряко подкрепяше заключенията, съдържащи се в обобщението.

Езикът на описателното обобщение бе математически по структура, прецизен по определение и дълбоко закодиран. Бе богат на бележки под линия. Всяка еквивалентна фраза или изречение, като част от структурата на предаването, съдържаше показалец към действителните данни, подкрепящи съответното заключение. В интерес на истината докладът не можеше да бъде преведен на нито един език толкова примитивен, колкото човешкия. И въпреки това можем да изложим следващия текст като груб пример за обобщителния доклад, получен от Разума на Пресечната точка след пристигането на Ричард в Ню Йорк.

ДОКЛАД номер 298

Време на предаване: 156 307 872 491. 5116

Време от началото на периода на опасност: 29.2873

Справки: Пресечна точка 23–419

Космически кораб 947

Пътешественици в Космоса 47 249 (L&SB)

32 806 2 666

През последния интервал човеците (Пътешественици в Космоса номер 32 806) продължиха да водят успешна война срещу симбиотичната двойка присадки, (птицеподобни) номер 47 249-А&В. Сега човеците контролират почти цялата вътрешност на модула на присадките, включително горната част на кафявия цилиндър, където по-рано живееха птицеподобните. Птиците се съпротивляваха смело, но безуспешно на човешката инвазия. Бяха избити безмилостно и сега от тях са останали по-малко от стотина.

Засега хората не са направили пробив във владението на присадките. Обаче откриха шахтите на асансьорите, които водят към долните сектори на кафявия цилиндър. Понастоящем те кроят планове за атака на леговището на присадките.

Присадките са беззащитен вид. В тяхното владение не съществуват никакви оръжия. Дори подвижната им форма, която притежава физическата възможност да борави с оръжие, е по принцип миролюбива. За да се защитят от неизбежната инвазия на човеците, присадките наредиха на мирмикотките да изградят крепости около четирите най-стари и най-развити индивида от техния вид. Междувременно е спряно узряването на манни дини и онези мирмикотки, които не са заангажирани в строителна работа, се подлагат на ранно обвиване в пашкули. Ако човеците забавят нахлуването за още няколко интервала, възможно е да срещнат само единици мирмикотки.

Човешкото поселище продължава да се управлява от индивиди с характеристики, решително отличаващи се от тези на човешкия контингент наблюдаван във вътрешността на РАМА II и на Пресечната точка. Основната цел на настоящите водачи на човеците е запазване на персоналната власт, без да се взема под внимание добруването на колонията. Въпреки видеопредаването и присъствието на човешки същества-месии в тяхната общност, тези водачи вероятно не вярват, че действително са наблюдавани, защото поведението им в никакъв случай не отразява възможното съществуване на ценностна система или морално-етични закони, които да изместят личното им властване.

Човешките същества продължават да водят войната срещу присадките-птицеподобни главно защото тя отвлича вниманието от другите проблеми в тяхната колония, включително започналото влошаване на околната среда, а отскоро и рязкото спадане на жизнения стандарт. Водачите на хората, а всъщност и повечето колонисти, не са показали никакво съжаление по повод изтребването и възможното пълно унищожение на птицеподобните.

Човешкото семейство, което остана повече от година на Пресечната точка, вече не притежава съществено влияние върху хода на събитията в колонията. Жената, която беше първият месия, все още се намира в затвора, главно защото се противопоставя срещу действията на настоящите ръководители. Има опасност да бъде екзекутирана. Съпругът й живее с птицеподобните и присадките и в момента, играе ключова роля в опита им да преживеят човешката касапница. Децата им не са достатъчно пораснали, за да са фактор от значение в човешката колония.

Съвсем наскоро съпругът избяга от владението на присадките към острова в средата на космическия кораб. Със себе си пренесе ембриони на птицеподобни и на присадки. В момента се намира в позната обстановка, поради което би трябвало да преживее и да приспособи младите екземпляри от другите видове. Успешното му бягство може би до известна степен се дължи на неагресивните сеанси, които започнаха през първия етап на опасното положение. Внушаващите сигнали определено изиграха роля за решаването на присадките да доверят ембрионите си на едно човешко същество.

За съжаление няма никакво доказателство, че тези предавания са повлияли по някакъв начин върху поведението на поне едно човешко същество. За присадките обработването на информация е основна дейност, ето защо не е изненада, че те са податливи на хипнотични внушения. Хората обаче, и особено водачите им, имат живот, изпълнен с толкова много дейности, че времето им за размисъл е минимално, ако изобщо разполагат с такова.

Има и друг проблем, свързан с човеците и ненасилственото внушение. Съществуват толкова големи различия от индивид до индивид, че не може да бъде изпратен пакет внушаващи сигнали, които да са подходящи за широката маса. Например набор от сигнали, които може да доведе до положителна промяна в поведението на един човек, почти сигурно няма да повлияе върху никой друг. В момента се извършват опити с различни процеси на внушение, но е възможно човеците да принадлежат към малката група на космическите видове, които не са податливи на неагресивно внушение.

В южната част на космическия кораб, октопаяците (номер 2 666) продължават да просперират в колонията, която почти по нищо не се различава от техните други изолирани колонии в Космоса. Пълните им биологични възможности остават потиснати на първо място поради ограниченото пространство и отсъствието на конкуренция. Но те носят у себе си потенциала за нарастване, който характеризираше предишните няколко успешни прехвърляния от една звездна система в друга.

Преди хората да напуснат границите на собственото си поселище и така сами да нарушат херметичността на своето съществуване, октопаяците почти не обръщаха внимание на другите два вида на кораба. Но откак човеците започнаха да изследват наоколо, октопаяците наблюдават събитията на север с нарастващ интерес. Тяхното съществуване е все още неизвестно на Човеците, но октопаяците вече започнаха да разработват алтернативен план как да посрещнат възможен сблъсък с агресивните си съседи.

Потенциалната загуба на цялата общност от птицеподобни присадки значително снижава стойността на мисията. Възможно е единствените преживели пътешествието присадки и птицеподобни да са тези, които се намират в зоопарка на октопаяците и може би онези, отгледани от човека на острова. Дори и непоправимата загуба на един вид не води към втора степен на опасност. За съжалените продължаващото непредсказуемо и неблагоприятно за живота поведение на водачите на човеците предизвиква основателна тревога, че мисията може да понесе още сериозни загуби. В близкото бъдеще внушенията ще бъдат насочени към онези човеци, които се противопоставят на настоящите ръководители и с поведението си са доказали, че са надраснали шовинизма и агресията.

8.

— Моята родина се наричаше Тайланд. Имаше крал, чието име също бе РАМА, като на нашия космически кораб. Вашите баба и дядо — моите майка и баща — вероятно все още живеят там, в град Лампун… Ето го.

Най посочи една точка на избелялата карта. Момчетата бяха започнали да се разсейват. Все още са доста малки. Макар и да са умни деца, не мога да очаквам от тях толкова много. Те са едва четиригодишни…

— Добре, идете да си играете — рече и сгъна картата. Галилео и Кеплер сложиха дебелите якета, взеха една топка и се втурнаха през вратата навън. Само след секунди бяха заети до гуша с футболен мач за двама. О, Кенджи — замисли се Най, докато наблюдаваше момчетата от преддверието. — Колко им липсваш. Няма начин един родител да бъде едновременно майка и баща.

Както винаги Най бе започнала урока по география с напомнянето, че всички колонисти от Ню Идън първоначално са дошли от планетата Земя. После тя показа на момчетата карта на света от родната планета. Най-напред разгледа общата теория за континентите и океаните, после посочи Япония, родината на баща им. Това занимание предизвика у нея носталгия и чувство за самота.

Може би тези уроци изобщо не са за вас — мислеше си тя, като продължаваше да следи с поглед футболния мач под мъжделивото улично осветление на Авалон. Галилео дриблираше край Кеплер и заби въображаем гол. Може би са за мен.

По улицата към тях приближаваше Епонин. Тя вдигна топката и я метна към момчетата. Най се усмихна на приятелката си.

— Толкова се радвам да те видя. Без съмнение днес само това ме кара да съм щастлива…

Какво има, Най? Да не би животът в Авалон да те притиска? Е, днес поне е неделя. Не си на работа във фабриката за оръжие и момчетата са при теб, а не в центъра.

Двете жени влязоха вътре.

— А и условията, при които живееш, не могат да бъдат причина за отчаяние, нали — Епонин обхвана с жест стаята. — Та ти разполагаш с ПРОСТОРНА стая за вас тримата, с половин тоалетна и баня, която споделяш с още пет семейства. Какво повече искаш?

Най се разсмя и, прегърна Епонин.

— Ти страшно ми помагаш.

— Мамо, мамо — миг по-късно Кеплер стоеше на входа. — Ела бързо. Той пак е тук… И говори с Галилео.

Най и Епонин се върнаха до вратата. Мъж със силно обезобразено лице бе коленичил в прахта до Галилео. Момчето бе видимо изплашено. Човекът държеше в облечената с ръкавица ръка парче хартия. На него много внимателно бе нарисувано голямо човешко лице с дълга коса и брада.

— Познаваш това лице, нали? — настояваше мъжът. — Това е господин Ричард Уейкфийлд, нали?

Най и Епонин предпазливо се приближиха до мъжа.

— Нали ти казахме предишния път — обади се строго Най — да не безпокоиш повече момчетата. Върви си в клиниката или ще извикам полицията.

Очите на мъжа бяха диви.

— Видях го отново миналата нощ. Приличаше на Исус, но така или иначе беше Ричард Уейкфийлд. Понечих да стрелям по него и те ме нападнаха. Бяха пет. Разкъсаха лицето ми…

Човекът започна да плаче.

Един санитар дотърча по улицата. Сграбчи мъжа.

— Видях го — викаше мъжът, докато го отвеждаха. — Сигурен съм. Повярвайте ми.

Галилео плачеше. Най приклекна да успокои сина си.

— Мамо — попита момчето, — вярваш ли, че той наистина е видял господин Уейкфийлд?

— Не зная — отвърна тя и погледна Епонин. — Но сред нас има такива, на които им се иска да вярват.

Най-сетне момчетата заспаха в леглата си в ъгъла. Най и Епонин се настаниха една до друга в два стола.

— Носят се слухове, че е много болна — рече тихо Епонин.

— Почти не я хранят. Подлагат я на всевъзможни мъчения.

— Никол никога няма да се предаде — отвърна гордо Най. — Иска ми се и аз да имам нейната сила и смелост.

— Повече от шест месеца не са разрешавали свиждане нито на Ели, нито на Робърт… Никол дори не знае, че има внучка.

— Миналата седмица Ели ми каза, че е попълнила молба до Накамура за посещение при майка си — рече Най. — Тревожа се за Ели. Тя продължава да се бори много, много упорито.

Епонин се усмихна.

— Ели е чудесна, нищо че е толкова наивна. Твърди, че ако спазва всички закони на колонията, Накамура ще я остави на мира.

— Нищо чудно… особено като си помисля, че тя все още вярва, че баща й е жив. Разговаря с всеки един от войниците, които твърдят, че са видели Ричард след изчезването му.

— Всички тези приказки за Ричард й вдъхват надежда. От време на време всички ние изпитваме потребност от малко надежда…

За известно време разговорът се прекъсна.

— Ами ти, Епонин? Позволяваш ли си…?

— Не — прекъсна я Епонин. — Аз съм винаги честна към себе си… Скоро ще умра, просто не зная кога… Освен това, защо трябва да се боря за живот? Тук в Авалон условията са много по-лоши дори от тези в изолационния лагер в Бурже. Ако не бяха малкото деца в училището…

Най и Епонин чуха шума пред вратата едновременно. И двете застинаха. Ако техният разговор е бил записан от някой патрулиращ биот на Накамура…

Вратата рязко се отвори. Двете жени подскочиха. В стаята пристъпи ухиленият Макс Пъкет.

— Арестувани сте за бунтарски приказки…

Макс носеше голям дървен сандък. Двете жени му помогнаха да го сложи в ъгъла. Макс свали дебелото яке.

— Съжалявам, че ви се натрисам толкова късно, дами, но не мога да направя нищо друго.

— Ново снабдяване с храна за войските? — попита тихо Най.

Посочи към спящите близнаци.

Макс кимна.

— Крал Джап — продължи той, но много по-тихо, — винаги ми напомня, че армията воюва със стомаха си.

— Това е било сентенция на Наполеон — Епонин изгледа Макс със саркастична усмивка. — Предполагам, че вие в Арканзас не сте и чували за него.

— Вярно — отвърна Макс. — Прекрасната учителка е в страхотно настроение тази вечер. — Измъкна от джоба на ризата си неразпечатан пакет цигари. — Може би тогава ще трябва да си задържа подаръка.

Епонин се разсмя и скочи да грабне цигарите. След кратка борба на шега Макс се предаде.

— Благодарности, Макс — изрече без преструвки Епонин. — На нас тук не ни разрешават много удоволствия.

— Я чакай малко — рече Макс, все още усмихнат, — не съм дошъл чак дотук да те слушам как се само съжаля ваш. Отбих се в Авалон, за да се насладя на хубавото ти личице… Ако възнамеряваш да се мръщиш толкова, просто ще си взема царевицата и доматите…

— Царевица и домати! — възкликнаха в един глас Най и Епонин. Двете жени се втурнаха към сандъка в ъгъла на стаята. — Децата не са хапвали нищо прясно от месеци наред — рече възбудено Най, докато Макс го отваряше с един железен лост.

— Бъдете много, много предпазливи — продължи вече сериозно той. — Знаете, че това, което правя, е абсолютно незаконно. Прясната храна не стига за войската и за правителството. Но реших, че вие заслужавате нещо повече от червясал ориз.

Епонин прегърна Макс.

— Благодаря.

— Момчетата и аз сме ти много задължени, Макс — рече и Най. — Не зная как ще ти се отплатим.

— Ще измисля нещо.

Двете жени се върнаха на столовете, а Макс седна на пода между тях.

— Между другото, във втория модул се натъкнах на Патрик О’Туул… Помоли ме да поздравя и двете ви.

— Как е той? — попита Епонин.

— Бих казал разстроен. Когато получи повиквателната, се остави Кати да го убеди да се яви. Сигурен съм, че това никога нямаше да се случи, ако Никол или Ричард бяха говорили поне веднъж с него. Според мен сега вече разбира, че е направил грешка. Не казва нищо, но мога да усетя, че се чувства нещастен. Заради Никол Накамура постоянно го държи на първа линия.

— Не свърши ли вече тази война? — запита Епонин.

— Така мисля. Но не е ясно дали крал Джап ще иска да свърши. От това, което ми разказаха войниците, разбирам, че вече срещат много малко съпротива. Отдават се предимно на пиене.

— Носи се слух, че в цилиндъра живее още един разумен вид, нещо съвсем различно от птицеподобните — приведе се напред Най.

— Знае ли вече човек на какво да вярва? Телевизията и пресата съобщават това, което Накамура им нареди. И всеки го знае. Постоянно се носят хиляди слухове… Самият аз се сблъсках с някои чудновати растения и животни в другия модул, така че нищо няма да ме учуди — разсмя се Макс.

Най прикри една прозявка.

— По-добре да вървя — изправи се Макс — и да оставя домакинята да си ляга — погледна към Епонин. — Искаш ли някой да те изпрати?

— Зависи кой е този някой — отвърна тя с усмивка.

Няколко минути по-късно Епонин и Макс стигнаха до миниатюрната хижа в една от страничните улици на Авалон. Макс пусна цигарата, която пушеха подред и я стъпка в мръсотията.

— Би ли желала някой… — започна той.

— Да, Макс, разбира се, че бих желала — отвърна Епонин с въздишка. — И ако изобщо се предвиждаше да има някой, това щеше да бъдеш ти. — Погледна го право в очите. — Но ако споделиш постелята ми дори един-единствен път, аз ще си пожелая още. А ако по някое злощастно стечение на обстоятелствата, без значение колко сме предпазливи, някога ти се окажеш РВ-41 положителен, аз никога няма да си го простя.

Епонин се притисна към него за да скрие сълзите.

— Благодаря ти за всичко. Ти си добър човек, Макс Пъкет, може би единственият останал в този побеснял свят.

Епонин се намираше в един парижки музей, заобиколена от стотици шедьоври. Голяма група туристи обхождаше музея. Прекараха общо четиридесет и пет секунди в разглеждане на пет великолепни творби на Реноар и Моне.

— Спрете — викаше им насън Епонин, — не е възможно да сте ги разгледали.

Чукането на вратата прогони съня.

— Ние сме, Епонин — чу тя гласа на Ели. — Ако сме подранили много, ще наминем по-късно, преди да тръгнеш за училище. Робърт го е страх да не затънем в работа до гуша в психиатричното отделение и после не можем да се измъкнем.

— Минутка само… идвам — Епонин се пресегна и грабна халата, преметнат на единствения стол в помещението.

Отвори на приятелите си. Ели бе в сестринската униформа, а в специална раничка на гърба й спеше малката Никол. Бебето бе предвидливо увито в памук, за да го предпазят от студа.

— Удобно ли е да влезем?

— Разбира се — отвърна Епонин. — Съжалявам. Сигурно не съм ви чула…

— Времето изобщо не е за посещения — рече Ели, — но при толкова много работа в болницата, ако не дойдем рано сутринта, никога няма да намерим време.

— Как се чувстваш? — запита доктор Търнър няколко секунди по-късно. Държеше скенера пред Епонин и по монитора на портативния компютър вече се появяваха данни.

— Леко изморена. Но може да е просто от нерви. Откакто преди два месеца ми каза, че сърцето ми започва да дава признаци на заболяване, поне веднъж на ден си въобразявам, че правя инфаркт.

По време на прегледа Ели манипулираше с клавиатурата, която бе свързана с монитора. Провери дали най-важната информация е записана в компютъра. Епонин изви шия да види екрана.

— Как работи новата система, Робърт?

— Провалихме се при някои от тестовете. Ед Станфорд твърди, че това е нормално при незадоволителните изпитания… И все още не разполагаме с добра програма за обработка на данните. Но като цяло сме много доволни.

— Това бе истинско спасение, Епонин — обади се Ели, без да отмества поглед от клавиатурата. — Ако нямахме тази система, при ограничените средства с които разполагаме и с толкова ранени във войната… нямаше да е възможно да водим редовно болничните досиета на РВ-41.

— Щеше ми се само да можехме да използваме по-голяма част от оригиналната експертна система на Никол — намеси се Робърт Търнър. — Не знаех, че тя е такъв специалист по международните мониторни системи — докторът видя нещо необичайно в едно от изображенията, което се появи на екрана. — Отпечатай един екземпляр от това, скъпа. Искам да го покажа на Ед.

— Чувала ли си нещо ново за майка ти? — запита към края на изследването Епонин.

— Преди две вечери видяхме Кати — Отговорът на Ели доста позакъсня. — Беше тежка вечер. Идваше с предложение за нова „сделка“ от Накамура и Макмилън, която желаеше да… обсъдим… — гласът й изтъня. — Както и да е, Кати твърди, че със сигурност ще има процес преди Деня на Заселването.

— Виждала ли си Никол?

— Не — отвърна Ели. — Доколкото знаем, никой не я е виждал. Гарсия й носи храната, а ежемесечните прегледи се извършват от Тиасо.

Бебето Никол се размърда и замрънка. Епонин се пресегна й докосна онази част от бузката, която бе изложена на въздуха.

— Толкова е мека — в същия момент момиченцето отвори очи и заплака.

— Имам ли време да я накърмя, Робърт?

Доктор Търнър погледна часовника си.

— Добре. Тук почти свършихме… Уилма Марголин и Бил Такър са на съседната пряка. Ще ги посетя сам и после ще се върна, става ли?

— Ще се оправиш ли без мен?

— Трудно — гласът му бе изпълнен с горчивина. — Особено с бедния Такър.

— Бил Такър умира бавно — обясни Ели. — Сам е и има силни болки. Но откак правителството забрани евтаназията, не можем да му помогнем с нищо.

— При теб няма нови данни за нарастване на атрофичния участък — обърна се към Епонин доктор Търнър. — И това е нещо.

Тя не го чу. Умът й рисуваше картината на нейната бавна и мъчителна смърт. Няма да позволя да ми се случи същото. Никога. В мига, в който вече не мога… Макс ще ми донесе пистолет.

— Съжалявам, Робърт. Май още не съм се разсънила. Какво каза?

— Нямаш влошаване — Робърт я целуна по бузата и се отправи към вратата. — Ще се върна след около двадесет минути.

— Изглежда много изморен — отбеляза Епонин, когато той излезе.

— Така е. Продължава да работи, без да спира… А когато не работи, постоянно се тревожи — Ели седеше на мръсния под, облегнала гръб в стената на колибата. Никол бе сгушена в ръцете й, сучеше и от време на време гукаше.

— Изглежда приятно — отбеляза Епонин, като кимна с глава към бебето.

— Никога не съм преживявала нещо подобно. Удоволствието е неописуемо.

Не е за мен — изрече вътрешният глас на Епонин. — Не и сега. Всъщност никога. За един безкрайно кратък миг Епонин си припомни онази страстна нощ, когато едва не каза „да“ на Макс Пъкет. Дълбоко в нея се надигна горчивина. Опита се да я потисне.

— Вчера с Бенджи си направихме една хубава разходка тя промени темата.

— Сигурно ще ми разкаже днес. Той обожава неделните разходки с теб. Само това му е останало, като изключим моите периодични посещения… Знаеш, че съм ти много задължена.

— Няма защо. Харесвам Бенджи. А и аз изпитвам нужда да усещам, че съм необходима някому, ако разбираш какво искам да кажа… Всъщност Бенджи се приспособи много добре. Не се оплаква толкова, колкото останалите 41, а с назначените на работа в оръжейната фабрика не може да става и сравнение.

— Той крие болката си — отвърна Ели. — Бенджи е много по-умен, отколкото си мислят някои… В действителност той мрази клиниката, но знае, че не може да се грижи сам за себе си. И не желае да тежи никому…

Неочаквано очите на Ели се изпълниха със сълзи и тялото й леко потрепери. Бебето Никол спря да суче и се втренчи в майка си.

— Добре ли си? — запита Епонин.

Ели кимна утвърдително и избърса очи с малката памучна кърпичка, която държеше до гърдата, за да попива капките. Никол започна да суче отново.

— Страданието не може да се наблюдава с безразличие — каза Ели. — Безсмисленото страдание просто разкъсва сърцето.

Пазачът внимателно прегледа личните им карти и после ги подаде на мъжа, който седеше край компютърния блок. Той въведе данните и върна документите на охраната.

— Защо този човек всеки ден изучава така подробно снимките ни? — запита Ели, когато вече не можеха да бъдат чути. — През изтеклия месец лично той ни е пускал през контролния пост поне десет пъти.

Вървяха по алеята, свързваща входа на модула с Позитано.

— Такава му е работата — отвърна Робърт, — и му е приятно да се чувства важен. Ако всеки път не изпълнява тази церемония, ние можем да забравим каква власт има над нас.

— Всичко минаваше много по-гладко, когато биотите контролираха входа.

— Тези, които все още функционират, са жизненоважни за хода на войната… Освен това Накамура се опасява, че ще се появи призракът на Ричард Уейкфийлд и по някакъв начин ще измами биотите.

Няколко секунди вървяха, без да говорят.

— Ти не вярваш, че баща ми е жив, нали, скъпи?

— Да — отвърна Робърт след кратко колебание. Беше изненадан от прямотата на въпроса. — Но дори и да не мисля, че е жив, се надявам да е така.

Робърт и Ели най-накрая достигнаха покрайнините на Позитано. Няколко нови къщи в европейски стил се нижеха покрай алеята, която се спускаше плавно към центъра на селището.

— Между другото, Ели — започна Робърт, — като говорим за баща ти, се сетих, че искам да обсъдя нещо с теб… Спомняш ли си онзи проект, за който ти разказвах, проекта по който работи Ед Станфорд?

Ели поклати отрицателно глава.

— Ед се опитва да класифицира и категоризира населението на колонията въз основа на генетичната информация. Той смята, че с подобна класификация може да посочи онези индивиди, за които съществува по-голяма вероятност да бъдат засегнати от някакво заболяване. Аз не съм напълно съгласен с този подход, изглежда ми малко пресилен и математически, а не толкова медицински, но и на Земята са извършвани паралелни проучвания, които показват, че хора с донякъде еднакъв геном притежават еднаква склонност към определени заболявания.

Ели се спря и погледна мъжа си изпитателно.

— Защо искаш да го обсъждаш с мен?

Робърт се разсмя.

— Добре, добре… Ще стигна и до там… Така или иначе Ед дефинира цифров метод за измерване на разликата между два индивида. Позова се на начина на свързване на четирите основни аминокиселини в генома и раздели всичките обитатели на Ню Идън на групи… Разбира се, тази метрия все още не значи нищо…

— Робърт Търнър — прекъсна го Ели. Тя се смееше. — Ще си дойдеш ли на въпроса? Какво се опитваш да ми кажеш?

— Е, малко е странно. Не знаем как да го тълкуваме. Когато Ед направи пълната класификация, двама от тестуваните не попаднаха в нито една от групите. След като си поигра с отклоненията в категориите, в края на краищата Ед успя да определи количественото разсейване и единият човек попадна в една от групите. Но верижната структура на аминокиселините на другия беше толкова различна, че тя просто не можеше да бъде причислена към нито една от групите…

Ели гледаше Робърт така, като че се беше побъркал.

— Двамата индивиди сте ти и брат ти Бенджи — заключи неловко Робърт. — А ти си тази, която не попада никъде.

— Това трябва ли да ме тревожи? — запита Ели, след като бяха изминали още тридесет метра в мълчание.

— Не мисля — пророни безразлично Робърт. — Вероятно е парадокс в избраната от Ед метрична система. Или може би е допусната някаква грешка… Би било удивително, ако някакво космическо лъчение е променило генетичната ти структура още в ембрионалния стадий.

Вече бяха стигнали до главния площад на Позитано. Ели се вдигна на пръсти и целуна съпруга си.

— Това е много интересно, скъпи — рече дразнейки го тя, — но все още не съм напълно сигурна за какво точно си приказвахме.

Голям паркинг за велосипеди заемаше по-голямата част от площада. Пред някогашната влакова гара бяха наредени тридесетина стойки и още толкова колонки за паркиране. Всички жители на колонията сега използваха велосипеди, с изключение на правителствените лидери, които имаха електрически автомобили.

Влаковият транспорт в Ню Идън бе прекъснат малко след започването на войната. Оригиналните влакове, които бяха конструирани от извънземните, бяха изработени от много лек и изключително як метал, който фабриките на земните колонисти така и не успяха да възпроизведат. Тези сплави бяха безкрайно ценни за много военни цели. Ето защо, когато войната навлезе във втората фаза, агенцията по отбраната реквизира всички вагони от влаковата система.

Ели и Робърт караха колелетата си редом по крайбрежната алея на езерото Шекспир. Малката Никол се беше събудила и тихичко наблюдаваше пейзажа. Отминаха парка, в който се честваше Деня на Заселването и завиха надясно.

— Робърт — Ели беше много сериозна, — ти помисли ли върху снощния ни спор?

— За Накамура и политиката?

— Да. Все още смятам, че и двамата трябва да се противопоставим на указа, с който изборите се отлагат до края на войната… Ти се ползваш с уважение в колонията. Повечето от медицинските специалисти ще те последват… Най дори мисли, че и работниците от фабриката в Авалон са готови да стачкуват.

— Не мога да го направя — проговори след продължително мълчание Робърт.

— Защо не, скъпи?

— Защото съм сигурен, че няма да свърши работа… Ели, според твоите идеалистични възгледи за живота хората действат в съответствие с някакви принципи или морални ценности. В действителност те изобщо не се държат така. Ако се противопоставим на Накамура, най-вероятно и двамата ще бъдем затворени. Какво ще стане тогава с дъщеря ни? А освен това цялата помощ за разработките, свързани с РВ-41, ще бъде оттеглена. Положението на тези нещастници ще се влоши още повече. В болницата съвсем няма да достига работна ръка… Много хора ще пострадат от нашия идеализъм. За мен като лекар тези възможни последствия са неприемливи.

Ели отби от Велосипедната пътека и навлезе в една малка градинка на около петстотин метра от първите сгради На Сентръл Сити.

— Защо спираш тук? Очакват ни в болницата.

— Искам пет минути да погледам дърветата, да помириша цветята и да подържа Никол.

Когато слезе от колелото, Робърт й помогна да свали бебешката раничка от гърба си. Тогава Ели седна на тревата, а Никол в скута й. И двамата не пророниха нито дума, докато наблюдаваха как бебето Никол изучава три стръка трева, които бе сграбчило с пухкавите си ръчички.

Най-накрая Ели постла одеяло и нежно положи дъщеричката си върху него. Приближи до съпруга си и обви шията му с ръце.

— Обичам те, Робърт, много, много силно. Но понякога не съм съгласна с теб.

9.

От светлината на единствения прозорец в килията по мръсната стена срещу леглото на Никол играеха сенки. Никол разбра, че е време да става. Надигна се от дървения нар, на който спеше. Прекоси помещението и изми лицето си в легена. Сетне въздъхна дълбоко и се опита да събере сили за още един ден.

Никол бе почти сигурна, че този затвор, където бе преместена преди около пет месеца, се намира някъде из земеделския район на Ню Идън, между Хаконе и Сан Мигел. Когато я докарваха, очите й бяха завързани. Но тя бързо си извади заключение, че се намира в селскостопанска област.

От време на време през капандурата с размер четиридесет на четиридесет долиташе миризма на животни. А и нощно време не се виждаше никаква отразена светлина.

Двата последни месеца бяха най-тежки — мислеше си Никол, докато изправена на пръсти изсипваше няколко грама ориз с подправки на външния прозрачен перваз. — Без разговори, без четене, без упражнения. Два пъти на ден ориз и вода.

Малката червена катеричка, която я посещаваше всеки ден, се появи. Никол я чуваше. Отстъпи навътре в килията, за да може да я зърне как яде ориза.

— Ти си единствената ми компания — изрече на глас. Катеричката престана да се храни и се ослуша, винаги нащрек за някаква грозяща опасност. — Но не разбираш нито дума от това, което ти приказвам.

Катеричката не се задържа дълго. Когато привърши порцията ориз, тя се оттегли и остави Никол сама. Няколко минути Никол остана загледана в прозореца, като се питаше какво ли е станало със семейството й.

Допреди шест месеца, когато процесът срещу нея за „противодържавна дейност“ бе отложен в последната минута за неопределено време, Никол имаше разрешение всяка седмица да приема по един посетител, който да остава един час. Въпреки че разговорите бяха надзиравани от пазач и въпреки забраната за каквото и да било обсъждане на политически и текущи събития, тя с нетърпение очакваше ежеседмичните си срещи с Ели или Патрик. Обикновено идваше Ели. От няколко много внимателно формулирани изказвания на двете си деца Никол бе заключила, че Патрик е въвлечен в някаква дейност, свързана с правителството, и е свободен за ограничени периоди от време.

Когато разбра, че Бенджи е бил въдворен и не му се разрешава да я посещава, Никол бе разгневена и потисната. Ели се опита да успокои майка си, че Бенджи е добре, като се имат предвид обстоятелствата. За Кати разговаряха много рядко. Нито Патрик, нито Ели знаеха как да обяснят на майка си, че тяхната по-голяма сестра не проявява желание да я посети.

По време на по-ранните визити бременността на Ели бе винаги една безопасна тема за разговор. Никол изпитваше вълнение от докосването до корема на дъщеря си и от разговорите за особените чувства на бъдещата майка. Ако Ели споменеше колко активно е бебето, Никол споделяше и сравняваше своите преживявания. („Когато бях бременна с Патрик — разказваше един път Никол, — никога не се изморявах. ТИ от своя страна беше кошмарът за всяка майка — винаги блъскаше посред нощ, когато исках да спя.“) Ако ли пък Ели не се чувстваше добре, Никол й предписваше храна и физически упражнения, които бяха помогнали на нея самата да преодолее подобни състояния.

Последното посещение на Ели бе два месеца преди очакваната поява на детето. Следващата седмица Никол бе преместена в новата килия и оттогава насам не бе виждала човешко същество. Немите биоти, които се грижеха за нея, никога не даваха признак, че чуват въпросите й. Веднъж в пристъп на ярост Никол се бе развикала на един Тиасо, който й помагаше за седмичната баня.

— Не разбираш ли? Миналата седмица дъщеря ми трябваше да роди дете, моето внуче. Искам Да знам дали са добре…

В предишната килия й бе позволено да чете по всяко време. Винаги, когато поискаше, от библиотеката й донасяха нови книги-дискове, така че времето между посещенията минаваше сравнително бързо. Беше препрочела почти всички исторически романи на баща си, а също и малко поезия, история и някои от най-интересните медицински книги. Беше особено впечатлена от сходството между своя живот и живота на героините от детството си — Жана Д’Арк и Елеонор Аквитанска. Никол черпеше сили от това, че нито една от другите две жени не се бе пречупила, независимо от трудния и продължителен затвор.

Веднага след преместването хуманоидът Гарсия, който се грижеше за нея на новото място, не й върна електронното четящо устройство. Никол си помисли, че просто е станала някаква грешка. Но след като го поиска няколко пъти, а то така и не се появяваше, тя осъзна, че й е отнета привилегията да чете.

В новата килия времето течеше много бавно. Съвсем умишлено по няколко часа на ден Никол кръстосваше помещението, стараеше се да поддържа тялото и ума си във форма. Опитваше се по време на тези „сеанси на ходене“ да откъсне мислите си от семейството, които неизбежно засилваха чувството й за самота и потиснатост, и да ги насочи към по-общи философски понятия и идеи. Често към края на разходката се съсредоточаваше върху някой минал момент от живота си, като се опитваше да извлече от него някакво прозрение.

На една от тези разходки с особена яснота в съзнанието й изплуваха поредица събития от времето, когато беше петнадесетгодишна. По това време двамата с баща й вече се бяха настанили в Бовоа и Никол се представяше блестящо в училище. Бе решила да участва в националния конкурс за три момичета, които да изиграят ролята на Жана Д’Арк в серия от живи картини, с които щеше да се ознаменува седемстотин и петдесетата годишнина от мъченичеството на девойката в Руан. Никол се хвърли в състезанието със страст и целеустременост, които едновременно развълнуваха и разтревожиха баща й. След като тя спечели регионалното състезание в Тур, Пиер дори прекъсна работата си върху един роман за цели шест седмици, само и само да помогне на любимата си дъщеря да се подготви за финалите в Руан.

Никол бе класирана на първо място в състезанията по физическа подготовка и интелигентност. Дори оценките на актьорските й възможности бяха много високи. И тя, и баща й бяха сигурни, че ще бъде избрана. Но когато обявиха победителите, Никол бе на второ място.

Години наред — си мислеше Никол, докато обикаляше килията — аз си въобразявах, че съм се провалила. Това, което баща ми каза — че Франция не е подготвена за цветнокожа Жана Д’Арк — нямаше значение. За себе си аз бях една неудачница. Бях съкрушена. Самочувствието ми се възстанови едва на олимпийските игри, а само след няколко дни Хенри ме предаде и отново ме срази.

Цената бе ужасяваща — продължаваше Никол. — Години наред бях затворена в себе си, защото нямах самочувствие. Много по-късно започнах да се чувствам доволна от себе си. И едва тогава бях в състояние да дам нещо от себе си. — За момент Никол прекъсна мислите си. — Защо толкова много от нас минават по един и същи път? Защо младостта е толкова егоистична и защо трябва най-напред да открием себе си, за да установим, че животът е нещо много повече?

Когато биотът Гарсия, който й носеше храната, включи, във вечерята й пресен хляб и няколко сурови моркова, Никол заподозря, че в режима ще настъпи някаква промяна. Няколко дни по-късно Тиасо влезе в килията с гребен, грим, огледало и дори парфюм. За първи път от месеци насам Никол се наслади на продължителна и чудесна баня и се освежи. Когато биотът вдигна дървената вана и се приготви да напусне, й подаде една бележка. „Утре сутрин ще имате посетител.“

Никол не можа да спи. Сутринта като малко момиченце бъбреше с приятелката си катеричката, обсъждаше надеждите и вълнението от предстоящото посещение. Неколкократно се обезпокои за външния си вид и най-накрая обяви лицето и косите си за безобразни. Времето течеше много бавно.

След много дълго време, точно преди обяд, тя чу по коридора към килията да се приближават човешки стъпки. Никол се втурна напред в очакване.

— Кати — извика, когато видя дъщеря си на последния завой.

— Здравей, майко — рече Кати, отключи вратата и влезе в килията. Двете жени останаха прегърнати доста дълго. Никол не се опита да възпре сълзите, които се стичаха по бузите й.

Седнаха на леглото, единствената мебел в стаята, и няколко минути разговаряха приятелски за семейството. Кати я осведоми, че има внучка („Никол дьо Жарден Търнър — каза тя. — Трябва да си много горда“) и после извади двайсетина снимки. Това бяха последните фотографии на бебето с родителите му, снимки на Ели и Бенджи някъде в парка, Патрик в униформа и дори Кати с вечерна рокля. Никол ги гледаше, една по една, очите й бяха постоянно влажни.

— О, Кати — възкликна тя на няколко пъти.

Когато приключи, Никол многословно благодари на дъщеря си, че е донесла снимките.

— Можеш да ги задържиш, майко — рече Кати, изправи се и отиде до прозореца. Отвори чантичката си й извади цигари и запалка.

— Скъпа — обади се колебливо Никол, — моля те, недей да пушиш тук. Вентилацията е отвратителна. Ще ми мирише седмици наред.

Няколко секунди Кати остана загледана в майка си, сетне прибра цигарите и запалката обратно в чантата. Миг по-късно двойка Гарсия пристигнаха пред килията с маса и два стола.

— Какво става? — запита Никол.

— Ще обядваме заедно — усмихна се Кати. — Приготвила съм нещо специално за случая — пиле със сос от гъби и вино.

Храната, която беше с божествен аромат, беше внесена в килията от трети Гарсия и сервирана на застланата маса, редом с финия порцелан и среброто. Имаше даже бутилка вино и две кристални чаши.

За Никол бе трудно да запази добрите маниери. Пилето бе толкова вкусно, а гъбите така крехки, че тя изяде всичко, без да проговори. Само от време на време, докато отпиваше глътка вино, измърморваше:

— М-м-м. Фантастично — но докато чинията й не се опразни, не каза нищо повече.

— И така, Кати — рече тя с топла усмивка, след като й благодари за храната, — какво става с теб? С какво се занимаваш?

Кати се изсмя дрезгаво.

— Старите глупости. Сега съм „Директор по развлеченията“ на целия курортен комплекс Вегас… Ангажирам артисти за представленията в клубовете… Бизнесът върви страхотно, нищо че… — Кати се сепна, припомняйки си, че майка й не знае за войната във втория модул.

— Откри ли мъж, който да оцени всичките ти достойнства? — запита деликатно Никол.

— Не и такъв, който да се задържи — Кати бе предпазлива в отговора и внезапно стана напрегната. — Виж, майко — тя се облегна на масата и се наклони напред, — не съм дошла да обсъждаме интимния ми живот… Имам предложение за теб, или по-скоро семейството има предложение, което всички подкрепяме.

Никол гледаше дъщеря си, смръщила вежди в недоумение. Едва сега забеляза, че за последните две години, откак не я беше виждала, Кати е остаряла значително.

— Не разбирам. Какво предложение?

— Както знаеш, от известно време правителството подготвя процес срещу теб. Вече са готови. Обвинена си в противодържавна дейност, а присъдата със сигурност е смъртно наказание. Прокурорът ни съобщи, че доказателствата срещу теб са железни и че без съмнение ще бъдеш провъзгласена за виновна. Но заради миналите ти заслуги към колонията, ако се признаеш за виновна в по-малкото престъпление „непреднамерена противодържавна дейност“, той ще отхвърли…

— Но аз не съм виновна в нищо — изрече убедено Никол.

— Зная, майко — отвърна Кати със следа от нетърпение в гласа. — Но ние — Ели, Патрик и аз — сме единодушни, че съществува голяма вероятност да бъдеш осъдена. Прокурорът ни обеща, че ако ти се признаеш за виновна в по-малкото престъпление, веднага ще те преместят при по-добри условия и ще ти бъдат разрешени свиждания с цялото семейство, включително с внучка ти… Дори намекна, че може да ходатайства пред властите Бенджи да живее с Робърт и Ели…

Никол беше смутена.

— И всички вие мислите, че аз трябва да приема тази сделка и да се призная за виновна, независимо от това, че до момента съм твърдяла, че съм невинна?

— Ние не искаме да умреш — кимна Кати. — Особено без причина.

— Без причина? — внезапно погледът на Никол заискри. — Ти мислиш, че ще умра без причина? — тя блъсна масата, изправи се и закрачи из килията. — Ще умра за справедливостта. — Никол говореше повече на себе си, отколкото на Кати. — Поне така мисля аз. Макар и да няма нито една душа във Вселената, която да го разбира.

— Но, майко — възрази Кати, — за кого ще е от полза това? Твоите деца и внучката ти ще бъдат лишени завинаги от твоята компания, а Бенджи ще остане в онова ужасно място…

— Значи ето я сделката — прекъсна я Никол. Гласът й постепенно се повишаваше — По-коварна от договора на Фауст с дявола… Зарежи принципите си, Никол, и се признай за виновна, макар че изобщо не си съгрешила. И не продавай душата си заради някаква обикновена, лична, земна отплата… молят те да приемеш сделката заради благото на семейството си… Можеш ли да се обърнеш към майка по този начин и да очакваш, че тя няма да се поддаде?

Погледът на Никол беше огнен. Кати бръкна в чантата, извади цигара и я запали с трепереща ръка.

— И кой идва при мен с това предложение? — продължи Никол. Вече крещеше. — Кой ми носи вкусна храна и вино, и снимки на семейството, за да ме размекне? Кой е самозабитият нож, който ще ме убие със сигурност, но много по-мъчително от електрическия стол? Ами да, това е моята собствена дъщеря, съкровения плод на моята утроба.

Неочаквано Никол пристъпи напред и сграбчи Кати.

— Не ставай Юда заради тях, Кати — изрече, разтърсвайки изплашената си дъщеря. — Ти си много по-добра. След време, ако наистина ме осъдят и екзекутират по тези абсурдни обвинения, ти ще оцениш какво съм направила.

Кати се освободи от хватката на майка си и се олюля назад. Смукна дълбоко от цигарата.

— Това са глупости, майко — изрече миг по-късно. — Абсолютни глупости… Ти си оставаш все така самодоволна… Виж, дойдох да ти помогна, да ти предложа възможност да живееш. Защо поне веднъж в проклетия си живот не послушаш някой друг?

Няколко секунди Никол остана втренчена в Кати. Когато заговори отново, гласът й бе по-мек.

— Изслушах те, Кати, и не харесах това, което чух. Освен това те наблюдавах… И за миг не си въобразявам, че си дошла за да помогнеш на мен. Това би било в пълен разрез с това, което съм наблюдавала в характера ти през последните няколко години. В цялата тази работа трябва да има нещо за самата теб… Нито пък вярвам, че представляваш Ели и Патрик. Ако това беше така, те щяха да дойдат с теб. Трябва да призная, че за момент бях объркана и имах чувството, че може би наистина причинявам прекалено много болка на децата си… Но сега, в последните минути, разбрах съвсем ясно какво става… Кати, моя скъпа Кати…

— Не ме докосвай повече — Кати довърши цигарата и се опита да се успокои. — Виж — изрече най-накрая, — не давам и пукнат грош за това, което изпитваш към мен, но защо, майко, защо не можеш да помислиш за Патрик и Ели, та дори за малката Никол? Толкова ли е важно да станеш светица, че си готова да страдаш за това?

— След време — отвърна Никол — те ще разберат.

— След време — изрече ядно Кати — ти ще си мъртва… След много кратко време… Съзнаваш ли, че в мига, в който изляза оттук и кажа на Накамура, че сделката отпада, датата за твоя процес ще бъде назначена? И че нямаш никакъв шанс, абсолютно никакъв шибан шанс?

— Не можеш да ме изплашиш, Кати.

— Не мога да те изплаша, не мога да те разчувствам, дори не мога да апелирам към чувството ти за справедливост. Като всички добри светци ти слушаш само собствения си глас.

Кати си пое дълбоко дъх.

— Ами, това е всичко… Довиждане, майко. — Въпреки желанието й нови сълзи изпълниха очите на Кати.

Никол плачеше открито.

— Сбогом, Кати. Обичам те.

10.

— Сега защитата може да произнесе заключителната си реч.

Никол стана и заобиколи масата. Жената на предния ред се наричаше Карен Штолц и беше от швейцарски произход. Никол я познаваше доста добре още от времето, когато Карен и съпругът й държаха малката пекарна в съседство с дома на семейство Уейкфийлд в Бовоа.

— Здравей, Карен — изрече тихо Никол, като спря точно пред съдебните заседатели. Те седяха по трима в два реда. — Как са Джон и. Мари?… Сигурно вече са пораснали.

Госпожа Штолц взе да се върти на стола.

— Добре са, Никол — отвърна много тихо.

— Сигурно всяка неделя продължаваш да правиш онези фантастични кифлички с кимион?

Ударът на чукчето проехтя в съдебната зала.

— Госпожо Уейкфийлд — намеси се съдия Накамура, — не му е сега времето за сладки приказки. За заключителната реч са ви предоставени пет минути, а часовникът вече тиктака.

Никол не обърна внимание на съдията. Тя се облегна на парапета между нея и съдебните заседатели. Погледът й бе прикован върху колието на шията на Карен Штолц.

— Камъните са разкошни — изрече шепнешком. — Но трябваше да платят повече, много, много повече…

Отново се разнесе трясъкът на дървеното чукче. Пазачите припряно приближиха Никол, но тя вече бе отстъпила от госпожа Штолц.

— Дами и господа съдебни заседатели — започна Никол, — през цялата тази седмица вие слушахте как обвинението многократно настояваше, че съм оказала съпротива на законното правителство в Ню Идън. За предполагаемите ми постъпки бях обвинена в противодържавна дейност. Въз основа на представените на този процес доказателства сега вие трябва да решите дали съм виновна. Моля, докато обмисляте решението си да не забравяте, че противодържавната дейност е углавно престъпление — присъдата „виновен“ задължително води след себе си смъртно наказание.

В заключителната си реч желая да разгледам подробно постройката на тезата на обвинението. Свидетелските показания от първия ден до едно нямаха нищо общо с обвиненията срещу мен и съм убедена, че бяха допуснати от съдия Накамура в очевидно нарушение на допълненията към законодателството на колонията, което определя свидетелствуването при процеси за углавни престъпления…

— Госпожо Уейкфийлд — прекъсна я гневно съдията Накамура — както ви казах още преди седмица, аз няма да търпя неуважителни забележки в моята съдебна зала. Още един подобен коментар и ще ви призова за обида на съда или изобщо ще прекратя заключителното ви слово.

— През целия първи ден обвинението се опитваше да докаже, че сексуалната ми нравственост е съмнителна и поради тази причина аз някак си съм склонна да участвам в политически заговор. Дами и господа, бих била щастлива да обсъдя насаме с вас необичайните обстоятелства, свързани със зачеването на всяко от шестте ми деца. Но моят сексуален живот, минал, настоящ и дори бъдещ, няма нищо общо с този процес. Така че свидетелските показания от първия ден бяха абсолютно безсмислени, като изключим вероятната им развлекателна стойност.

На няколко места в претъпкания балкон се чу кикот, но пазачите бързо укротиха тълпата.

— Следващата група свидетели на обвинението — продължи Никол — прекараха много часове в опити да припишат на съпруга ми противодържавна дейност. Открито признавам, че съм омъжена за Ричард Уейкфийлд. Но неговата вина или невинност по отношение на подобни обвинения също няма нищо общо с този процес. Единствено доказателствата, които сочат, че аз съм уличена в противодържавна дейност, могат да бъдат свързани с вашата присъда.

Обвинението внушаваше, че моята подмолна дейност води началото си от участието ми във видеофилма, вследствие на който се роди тази колония. Признавам, че наистина помогнах да се направи този филм, излъчен от РАМА към Земята, обаче категорично отричам да съм „заговорничела с извънземните от самото начало“ и да съм замисляла планове срещу своите съграждани от Земята.

Както изтъкнах още вчера при кръстосания разпит, за който дадох съгласието си на прокурора, аз участвах в създаването на този филм, защото чувствах, че нямам избор. Семейството ми и аз бяхме в ръцете на разум и сила, далеч надхвърлящи всякакво въображение. Бяхме дълбоко загрижени, че ако не отстъпим пред техните искания да им съдействаме при записа, това може да доведе до репресивни мерки срещу нас.

За кратко Никол се върна до масата на защитата и отпи глътка вода. После се извърна и отново се изправи лице в лице със съдебните заседатели.

— След всичко това остават само два сериозни източника на валидни доказателства за осъждането ми по обвинение в противодържавна дейност — свидетелските показания на дъщеря ми Кати и онзи странен аудиозапис, който съдържа несвързана смесица от разсъждения, отправени от мен към други членове на семейството, след като бях задържана. Него чухте вчера сутринта.

Съвсем наясно сте колко лесно може да бъде извъртян и манипулиран един такъв запис. Вчера на свидетелската скамейка и дамата аудиотехници признаха, че е трябвало да прослушат стотици часове разговори между децата ми и мен, преди да подготвят това половинчасово „унищожително доказателство“, в което от всеки разговор са взети не повече от осемдесет секунди. Слабо казано е, че забележките ми в този запис са представени извън контекста.

А относно свидетелските показания на дъщеря ми Кати Уейкфийлд мога само да кажа, при това с дълбока тъга, че в първоначалното си изложение тя излъга многократно. Никога не съм знаела нищо за предполагаемата конспиративна работа на съпруга ми Ричард, още по-малко съм го подкрепяла в нея.

Спомняте си, че когато бе подложена на кръстосан разпит от мен, Кати се забърка с фактите и преди да припадне, категорично се отказа от първоначалните си показания. Съдията ви уведоми, че напоследък дъщеря ми е с крехко душевно здраве и че не трябва да взимате под внимание направените от нея изказвания, които били плод на емоционална принуда, наложена с моите въпроси. Умолявам ви да си припомните всяка изречена от нея дума, но не само когато прокурорът й задаваше въпроси, а и когато се опитвах да изкопча от нея точните дати и места на противодържавните действия, които ми приписа.

За последен път Никол се приближи към съдебните заседатели, като се постара да срещне погледа на всеки един от тях.

— В края на краищата, вие трябва да отсъдите къде е истината в това дело. Изправям се пред вас с натежало сърце. Макар че съм застанала тук, аз продължавам да не вярвам на събитията, които доведоха до обвиняването ми в тези сериозни престъпления. Служила съм добре на колонията и човешкия вид. Не съм виновна в никое от престъпленията, за които съм изправена тук. Независимо от изхода на настоящия процес този факт ще бъде признат от разума и силата, които съществуват в удивителната ни Вселена.

Светлината отвън бързо избледняваше. Замислена, Никол се бе облегнала на стената на килията и се питаше дали това не е последната нощ в живота й. Неволно потрепери. След произнасянето на присъдата всяка нощ тя заспиваше с мисълта, че на следващия ден ще умре.

Хуманоидът Гарсия й донесе вечерята малко след като се мръкна. През последните няколко дни храната беше много по-добра. Докато бавно ядеше печената на скара риба, Никол размишляваше за петте години, изминали откакто тя и семейството й бяха посрещнали първия разузнавателен отряд от „Пинта“.

Какво се обърка? — запита себе си. — Какви бяха основните ни грешки?

В мислите си чу гласа на Ричард. Винаги цинично настроен и скептик относно човешката природа, в края на първата година той бе предположил, че Ню Идън е прекалено добро място за човечеството.

— В края на краищата, ще го унищожим, както направихме със Земята — беше казал тогава. — Генетичният ни багаж — целият, нали разбираш, жаждата за нови територии, агресивността, подлостта — всичко това е прекалено силно, за да се преодолее с образование и просвещение. Спомни си идолите на Майкъл О’Туул. Исус и онзи млад италианец — Сан Микеле от Сиена. Те са били унищожени, защото са проповядвали, че хората трябва да се опитат да бъдат нещо повече от умни шимпанзета.

Но тук в Ню Идън — мислеше Никол — Съществуваха толкова много възможности за по-добър свят. Основните неща, необходими за живот, бяха осигурени. Бяхме заобиколени от недвусмислените доказателства, че във вселената съществува разум, който далеч ни превъзхожда. Това би трябвало да роди една социална среда…

Тя приключи с рибата и придърпа шоколадовия крем към себе си. Усмихна се вътрешно, когато се сети колко много обичаше Ричард шоколада. Толкова ми липсва… Особено разговорите и проницателността му.

Никол се сепна, когато чу към килията й да се приближават стъпки. Силни тръпки на ужас пронизаха тялото й. Посетителите й бяха двама млади мъже. Всеки един от тях носеше фенер. Бяха облечени в униформата на специалните сили на Накамура.

Влязоха много делово в килията. Не се представиха. По-възрастният от двамата, може би в средата на тридесетте, извади документ и зачете.

— Никол дьо Жарден Уейкфийлд, Ти си призната за виновна в държавна измяна и ще бъдеш екзекутирана в осем нула, нула, утре сутринта. Закуската ще бъде сервирана в шест и половина, десет минути след изгрева, а ние ще дойдем да те отведем в камерата за екзекуции в седем и половина. Ще бъдеш завързана за електрическия стол точно в седем и петдесет и осем, а токът ще бъде пуснат две минути по-късно… Имаш ли някакви въпроси?

Сърцето на Никол биеше толкова ускорено, че тя едва дишаше. Направи усилие да се успокои.

— Имаш ли някакви въпроси? — повтори полицаят.

— Как ти е името, млади човече? — запита Никол с прекъсващ глас.

— Франц — отвърна объркан мъжът след кратко колебание.

— Франц чий?

— Франц Бауер.

— Е, Франц Бауер — Никол се насили да се усмихне, — можеш ли да ми кажеш колко време ще умирам? След като пуснеш тока, разбира се.

— Не зная — отвърна той, донякъде объркан. — Ще изгубиш съзнание почти веднага, само след няколко секунди. Но не зная колко дълго…

— Благодаря — Изрече Никол. Чувстваше, че прималява. — Може ли да си вървите сега, ако обичате? Бих искала да остана сама. — Мъжете отвориха вратата на килията. — О, между другото — добави Никол, — може ли да оставите един фенер? А може би и писалка, и лист или дори електронен бележник?

Франц Бауер поклати глава.

— Съжалявам. Не можем…

Никол му махна да върви и прекоси килията към най-отдалечения ъгъл. Две писма — рече на себе си, дишайки бавно, за да възстанови сили. — Исках само да напиша две писма. Едно на Кати и едно на Ричард. С всички останали съм се простила.

След като полицаите си заминаха, Никол си припомни дългите дни, които прекара в шахтата на РАМА II преди много години; тогава очакваше да умре от глад. Последните й часове, както си мислеше тогава, бяха заети със спомени за щастливите моменти от живота й. Сега това не е необходимо. Няма събитие от миналото, което да не съм премислила многократно. Това е ползата от две години затвор.

Никол се учуди, когато осъзна, че изпитва силен яд, защото не може да напише писмата. Утре сутринта отново ще повдигна този въпрос. Ще ми позволят да ги напиша, ако вдигна достатъчно шум. Независимо от обстоятелствата се усмихна.

— Действай с твърда ръка… — цитира тя на глас. Внезапно пулсът й отново се ускори. В мислите си видя електрически стол в една тъмна стая. Тя седеше на него, на главата й беше поставен странен шлем. Той започна да блести и Никол си представи как се отпуска тежко напред.

Мили Боже, който и където и да си, моля те, дай ми малко смелост сега. Много съм изплашена.

В мрака на стаята Никол седна на леглото. След няколко минути се почувства по-добре, почти спокойна. Откри, че се пита какво ли представлява мигът на смъртта. Дали е като заспиване и после нищо? Или в този най-последен момент се случва нещо особено, нещо, което никой жив не може да узнае?

Някъде от много далече я зовеше някакъв глас. Никол се размърда, но не успя да се разсъни съвсем.

— Госпожо Уейкфийлд! — извика отново гласът.

Тя бързо седна в леглото, мислейки, че вече е съмнало. Усети как я залива вълна от страх, когато разумът й напомни, че й остават още два часа живот.

— Госпожо Уейкфийлд, насам, извън килията съм… Аз съм Амаду Диаба.

Никол разтърка очи и се напрегна да съзре фигурата в мрака край вратата.

— Кой? — запита, докато бавно пресичаше стаята.

— Амаду Диаба. Преди две години помогнахте на доктор Търнър за моята сърдечна трансплантация.

— Какво правиш тук, Амаду? И как влезе?

— Дойдох да ви донеса нещо. Подкупих всеки, когото трябваше. Необходимо бе да ви видя.

Макар че мъжът се намираше само на пет метра от нея, Никол виждаше само неясните очертания на фигурата му в мрака. Изморените очи също й играеха номера. В един момент, когато особено силно се напрегна, за да го види добре, за миг й се стори, че нейният посетител е прадядо й Омех. Прониза я студена тръпка.

— Добре, Амаду — обади се най-накрая. — Какво си ми донесъл?

— Първо трябва да го обясня. Може би дори и тогава няма да има смисъл… Аз самият не го разбирам напълно. Само зная, че тази вечер трябваше да ви го донеса.

За момент той замълча. Когато Никол не проговори, Амаду припряно разказа историята си:

— В деня след избирането ми за Колония Лоуел, докато все още бях в Лагос, получих странна вест от баба ми, която е Сенуфо. Тя гласеше, че трябва спешно да я посетя. Заминах още при първата удала ми се възможност, след две седмици. До това време получих още едно известие от нея, в което настояваше, че моето посещение е въпрос на „живот й смърт“.

— Пристигнах посред нощ в селото и на Брега на слоновата кост. Баба се събуди и тутакси се облече. Придружени от селския шаман още същата нощ предприехме дълго пътуване през саваната. Когато стигнахме до целта си, малко селище на име Нидого, бях напълно изтощен.

— Нидого? — прекъсна го Никол.

— Точно така. Както и да е, там имаше един странен, съсухрен човек, който трябва да беше някакъв свръхшаман. Баба ми и нашият шаман останаха в селото, а ние със съсухрения човек предприехме едно изнурително изкачване до близката гола планина край някакво малко езеро. Пристигахме точно преди изгрева. „Погледни — каза старият мъж. — Погледни в Езерото на мъдростта. Какво виждаш?“ Точно тогава лъчите на слънцето докоснаха водата.

Казах му, че виждам тридесет или четиридесет предмета, приличащи на нещо средно между дини и пъпеши, които лежат на дъното в единия край на езерото. „Добре — рече той с усмивка, — наистина ти си човекът“.

„Кой човек съм?“ — попитах го аз. Не ми отговори. Тръгнахме по брега на езерото към мястото, където бяха потопени дините — вече не ги виждахме, защото слънцето се бе издигнало високо в небето. Свръхшаманът извади едно стъкълце. Потопи го във водата, запуши го и ми го подаде. Даде ми и един малък камък, който беше оформен като предметите на дъното на езерото. „Това са най-значимите дарове, които някога ще получиш“.

— Защо? — попитах аз.

Няколко секунди по-късно той подбели очи и изпадна в транс, припявайки ритмично на сенуфо. Няколко минути танцува, после неочаквано скочи в езерото и заплува. „Почакай — извиках. — Какво да правя с твоите дарове?“ „Носи ги навсякъде със себе си. Сам ще разбереш кога да ги използваш.“

Сърцето на Никол биеше толкова силно, че тя се запита дали и Амаду не чува ударите му. Протегна ръка през решетките и докосна мъжа по рамото.

— И снощи един глас в съня ти, или може би не е било точно сън, ти е казал да ми донесеш стъкълцето и камъните тази вечер.

— Точно така. — Амаду замълча: — Как разбра?

Никол не отговори. Не можеше да приказва. Цялото й тяло трепереше. Малко по-късно, когато почувства двата предмета в ръката си, коленете й бяха така омекнали, че се уплаши да не се строполи. На два пъти благодари на Амаду и го подкани да си върви, преди да го разкрият.

Бавно прекоси килията до леглото. Възможно ли е? И как е възможно? Всичко това да се е знаело от самото начало? Манни дини на Земята? Никол бе пренапрегната. Изгубих контрол, а все още дори не съм пийнала от шишенцето.

Само от стискането на шишенцето и камъка в ума й изплува яркия спомен за невероятните видения, които бе изживяла на дъното на шахтата в РАМА II. Отвори стъкълцето. На два пъти си пое дълбоко дъх и после припряно изгълта съдържанието му.

В началото й се стори, че нищо не се случва. Заобикалящият я мрак изобщо не се променяше. После внезапно в центъра на килията се образува голям, оранжев балон. Той експлодира и разпръсна цветове из мрака. Последва го червен балон, сетне лилав. Докато Никол се съвземаше от блясъка на виолетовата експлозия, дочу силен смях откъм прозореца. Хвърли поглед в тази посока. Килията изчезна. Намираше се в открито поле.

Беше тъмно, но можеше да различи очертанията на предметите. Някъде в далечината отново чу смеха. „Амаду“ — извика наум. Препусна през полето като вихър. Настигаше човека. Когато го наближи, лицето му промени чертите си. Изобщо не беше Амаду, беше Омех.

Той се разсмя отново и Никол спря.

— „Роната“ — извика мъжът. Лицето му нарастваше. По-голямо и още по-голямо, достигна размерите на автомобил, после на къща. Смехът му беше оглушителен. Лицето на Омех беше грамаден балон, който се издигаше нагоре и още по-нагоре в черната нощ. Изсмя се още веднъж и лицето му гръмна, заливайки Никол с вода.

Беше измокрена до кости. Потъваше, плуваше под вода. Когато се измъкна на повърхността, се озова във вирчето и оазиса на Брега на слоновата кост, където като седемгодишно момиче се беше сблъскала с лъвицата по време на Поро. Същата лъвица и сега обикаляше района на езерцето. Никол отново беше малко момиче. Беше много изплашена.

— Искам си мама. Отпусни главица и почивай, дано сънят ти е благословен — запя Никол. Тя взе да излиза от водата. Лъвицата не я закачаше. Още веднъж хвърли поглед към животното, муцуната й се бе превърнала в лицето на майка й. Никол се завтече да я прегърне. Вместо това самата Никол се превърна в лъвица, която кръстосваше по брега на вирчето в оазиса посред нощта на африканската савана.

Сега в езерцето имаше общо трима плувци, все деца. Докато лъвицата Никол продължаваше да пее приспивната песен от Брамс, едно по едно децата се измъкнаха от водата. Най-напред Женевиев, после Симон, Кати, Бенджи, Патрик и Ели. Всеки от тях мина покрай нея и се отправи към саваната. Никол се втурна след тях.

Тичаше по вътрешната пътека на претъпкан стадион. Отново беше в човешки образ, млада, с атлетично телосложение. Съобщиха за последния й скок. Когато се отправи към началото на пистата за засилване при тройния скок, я доближи един японски съдия. Това беше Тошио Накамура. Ще направиш фал — присмя й се той.

Докато се засилваше, Никол си помисли, че ще литне. Не фаулира; след отскока се зарея, във въздуха, изпълни един прескок без всякакво отклонение и се приземи мощно в далечния край на трапа. Знаеше, че скокът й е добър. Заподскача към мястото, където бе оставила грейката си. Баща й и Хенри пристигнаха, за да я поздравят с прегръдка. Браво — изрекоха едновременно. — Чудесно изпълнение.

Жана Д’Арк донесе златния медал до стълбичката на победителите и го закачи на врата на Никол. Елеонора Аквитанска й връчи голям букет от рози. Кенджи Уатанабе и съдия Мишкин бяха застанали от двете й страни и я поздравяваха. Говорителят съобщи, че скокът й е нов световен рекорд. Публиката на крака я аплодираше. Никол се взря в морето от лица и видя, че множеството не е само от човеци. Там беше Орелът, седнал в специална ложа, цял сектор бе зает от октопаяци. Всички я поздравяваха, дори птицеподобните, и сферичните същества с фините пипала, и змиорките с пелерини, притиснати до стъклото на гигантска затворена купа. Никол замаха на всички.

Ръцете й се превърнаха в криле и тя полетя. Беше ястреб, който се рееше високо над земеделския пояс на Ню Идън. Погледна надолу към сградата, в която беше затворена. После завъртя глава на запад и откри фермата на Макс Пъкет. Макар че беше посред нощ, Макс все още бе отвън и работеше върху нещо, което може би щеше да представлява разширение на хамбара му.

Никол продължи да лети на запад, отправила се към ярките светлини на Вегас. Когато стигна до комплекса, се спусна надолу; прелиташе зад клубовете, не пропусна нито един. Кати седеше отвън, на някакво задно стълбище, съвсем сама.

Лицето й бе заровено в дланите, цялото й тяло се тресеше. Никол се опита да я успокои, но в нощта се чу само крясъкът на ястреб. Дъщеря й, озадачена вдигна очи към небето.

Прелетя над Позитано, близо до изхода на модула. Изчака външната врата да се отвори. Стряскайки пазача, ястребът Никол напусна Ню Идън. След по-малко от минута достигна Авалон. Робърт, Ели, малката Никол и дори един санитар, всички те заедно с Бенджи се намираха във фоайето на неговото отделение. Никол нямаше представа какво търсят там посред нощ. Извика им. Бенджи се приближи до прозореца и се взря в мрака навън.

Чу някакъв глас да я зове. Беше неясен, идваше далече от юг. Бързо долетя до втория модул и влезе през зеещия отвор, изрязан от хората във външната стена. Забърза се по пръстеновидния коридор, откри портика и закръжи над зеления сектор във вътрешността. Вече не чуваше гласа. Но видя сина си Патрик да лагерува с останалите войници в основата на кафявия цилиндър.

Във въздуха я пресрещна птицеподобно с четири кобалтови пръстена. Той вече не е тук — обясни то. — Провери в Ню Йорк. Никол бързешком напусна втория модул и се завърна в Централната равнина. Отново чу гласа. Нагоре, нагоре, извисяваше се все по-високо и по-високо. Ястребът Никол едва дишаше.

Полетя на юг, над стената, която ограждаше територията на Северния полуцилиндър. Под нея беше Цилиндричното море. Отново чу гласа. Сега беше по-отчетлив. Това бе Ричард. Сърцето й на ястреб блъскаше лудо.

Той стоеше на брега, пред небостъргачите, и й махаше. Ела при мен, Никол — казваше гласът му. Виждаше очите му дори и в тъмното. Спусна се надолу и кацна на рамото на Ричард.

Заобикаляше я мрак. Никол отново се намираше в килията. Птица ли чу край прозореца? Сърцето й все още биеше ускорено.

Тя прекоси малкото помещение.

Благодаря ти, Амаду. Или Омех. — Усмихна се. — Или Боже.

Никол се изтегна на леглото. Секунди по-късно беше заспала.

Издание:

Автор: Артър Кларк; Джентри Лий

Заглавие: Градината на Рама

Преводач: Надежда Гаврилова

Език, от който е преведено: английски

Издател: ИК Калпазанов

Град на издателя: Габрово

Година на издаване: 1995

Тип: роман

Печатница: „Абагар“ ООД — Велико Търново

Редактор: Полиана Атанасова

Технически редактор: Стефка Димитрова

Коректор: Юлия Бързакова

ISBN: 954-17-0092-6

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/5794

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

1

7

8

9

10

12

Сватбена песен

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Изпитанието

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Допълнителна информация

Заслуги